Agricultural and Food Science (AFSci) is a peer-reviewed journal, published quarterly. AFSci publishes original research reports on agriculture and food research in relation to primary production in boreal agriculture. Acceptable papers must be of international interest and have a northern dimension. We especially welcome papers related to agriculture in Boreal and Baltic Sea Region.
The Scientific Agricultural Society of Finland
Authors who publish with Agricultural and Food Science agree to the following terms: Authors retain copyright and grant the journal right of first publication with the work simultaneously licensed under a Creative Commons Attribution License that allows others to share the work with an acknowledgement of the work's authorship and initial publication in this journal. Authors are able to enter into separate, additional contractual arrangements for the non-exclusive distribution of the journal's published version of the work (e.g., post it to an institutional repository or publish it in a book), with an acknowledgement of its initial publication in this journal. Any part of the Agricultural and Food Science may be referred to assuming the Author, The Article, Publication with Volume and Number plus URL for the references have been provided.
Growth performance, carcass traits, meat quality and economic outcomes of organic Hereford bulls in a forage-based system on coastal grasslands
Year-to-year variation in animal performance under stable organic forage conditions remains insufficiently understood. To address this, growth performance, carcass traits, meat quality, and economic indicators were compared in Hereford bulls from two birth years (2022 and 2023) finished under an organic, forage-only system on coastal grasslands in Saaremaa, Estonia. Two birth-year groups were compared to assess the impact of forage variability. Bulls born in 2023 achieved higher average daily gain (1176.40 ± 138.80 vs. 1086.19 ± 113.38 g day-1) and superior carcass conformation scores (3.00 ± 0.00 vs. 2.45 ± 0.51) without compromising tenderness (WBSF 22.02–24.94 N) or water-holding capacity. Meat composition differences were minor but included higher protein (21.57 ± 0.31 vs 21.27 ± 0.43 g 100 g-1) and intramuscular fat (IMF) (1.57 ± 0.54 vs. 0.85 ± 0.73 g 100 g-1) in 2023 bulls. Economic analysis revealed a 36% increase in feeding costs (155 to 211 € per animal) and a decline in marginal yield (1.94 to 1.53 kg €⁻¹), partially offset by higher carcass value (+123 € per bull). These findings highlight the importance of securing a stable forage supply and managing biological variability to maintain stability in organic beef systems.
organic farming systems, pasture feeding, average daily gain, carcass conformation, beef quality, production economics
Copyright (c) 2026 Alo Tänavots, Meelis Ots, Katri Kall, Marek Tepper, Kristi Kerner https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Critical examination of wood-based pyrolysis liquids as biostimulants for Nordic agriculture: an experimental study
This study evaluated whether wood-derived pyrolysis liquids can act as biostimulants for boreal crops. In a laboratory pre-experiment, low concentrations of willow-derived pyrolysis liquid promoted root growth of strawberry runners, whereas higher concentrations caused leaf lesions and inhibited rooting, indicating a hormetic response. In field trials in south-west Finland, birch-derived pyrolysis liquid was applied to spring wheat, field pea and spring oat at three dose levels and compared with an untreated control and two commercial biostimulants. Under the tested conditions, pyrolysis liquid did not significantly affect crop ground cover, plant height, grain yield or grain quality, and the commercial products did not outperform the untreated control. Because the tested liquids were not characterised in full batch-specific compositional detail, the observed responses could not be linked to individual compounds. The agronomic benefits of pyrolysis liquids under northern field conditions therefore remain unproven.
wood distillate, foliar application, hormesis, boreal crops, field trial, crop response
Copyright (c) 2026 Pasi Korkalo, Marleena Hagner, Pentti Ruuttunen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Effects of low temperatures on microclimate, clinical status, and behaviour of calves under different housing systems
Objective of this study was to investigate the effects of low ambient temperatures (–14.2 °C) on microclimate, behaviour, and welfare indicators of calves housed in individual hutches located either outdoors under shelters or indoors in a lightweight prefabricated building (indoor vs. outdoor housing). Research was conducted on a dairy farm in Ukraine using Holstein calves. Air temperature in hutches located indoors was 4.8 °C higher (p < 0.001), while wind speed was 4.2 km h⁻¹ lower (p < 0.001) compared with outdoor hutch placement. Calves housed indoors had a significantly higher skin temperature (+2.7 °C; p < 0.001). Also, these calves spent more time standing (+15 min day-1; p < 0.01), moving (+7 min day-1; p < 0.001), and drinking water (+4 min day-1; p < 0.01). However, the duration of concentrate intake and the total time spent inside the individual hutches were longer in calves housed outdoors under shelters (+9 min, p < 0.05; and +17 min, respectively). Better average faecal scores were observed in calves housed outdoors (+0.04; p < 0.05).
cold stress, individual hutches, bioclimatic indices, feeding behaviour, faecal quality, respiratory diseases
Copyright (c) 2026 Mykhailo Matvieiev, Tetyana Dyman, Oleksandr V. Borshch, Andriy Getya, Oleksandr O. Borshch, Nataliia Nedashkivska, Lesia Bondarenko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Reduced soil tillage and insecticide use in pollen beetle management on oilseed rape in Finland
Brassica oilseeds are important protein crops for Nordic agriculture. Oilseed production is challenged by multiple insect pests, most importantly the pollen beetle (Brassicogethes aeneus). Concerns about pyrethroid resistance and potential harm to beneficial insects demands seeking for alternatives to synthetic insecticides. Conservation biological control through supporting natural enemies is a promising option for pollen beetle management. Here, four soil tillage strategies were applied with and without insecticide (pyrethroid tau-fluvalinate) to oilseed rape (Brassica napus L.) grown over three years in South-Western Finland to investigate the effect of different management strategies on the number of pollen beetle and its key natural enemies, oilseed rape yield and economic profitability. The use of tau-fluvalinate was not detrimental for parasitic wasp activity, but there was variability in their response to tau-fluvalinate treatment by cultivation strategy and year. However, tau-fluvalinate combined with repeated heavy soil management increased the number of pollen beetles, indicating disrupted dynamics between pollen beetles and their natural enemies. Importantly, economic profitability was sustained without insecticide inputs when soil cultivation was minimized.
biological control, Brassica napus L., Brassicogethes aeneus, parasitic wasps, profitability, soil cultivation
Copyright (c) 2026 Jarmo Ketola, Annika Johansson, Sonja Träskman, Timo Hurme, Hannu Ojanen, Sari Himanen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Residual phosphorus is a significant pool in soil phosphorus cycling
Sequential phosphorus (P) fractionation schemes are widely used to characterize soil P pools, yet the most chemically resistant forms are often omitted in modern applications of fractionations. We quantified inorganic and organic P in ten predominantly clayic or fine sandy acidic agricultural soils from SW Finland, paying special attention to the residual P not recovered in the four common extractions of Chang-Jackson scheme (NH₄Cl-, NH₄F-, NaOH-, and H₂SO₄-extractable P). Total P (H2SO4-H2O2-HF) ranged from 1148 to 2467 mg kg⁻¹, with organic P constituting 15–49%. The four inorganic fractions represented on average 43% of total P. A substantial residual P pool (304–474 mg kg⁻¹) accounted for 25% of total P and 32–42% of inorganic P, exceeding the size of any individual P fraction. Our results suggest that routine fractionation may substantially underestimate soil inorganic P reserves and oversimplify our view on long-term P dynamics. This has implications for long-term P budgets and P availability under fluctuating redox conditions, including erosion-mediated P losses.
agricultural soils, inorganic P, P fractionation, residual P, total P
Copyright (c) 2026 Dr. Markku Yli-Halla, Dr. Risto Uusitalo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
A living lab approach to promote sustainable management of agricultural peatlands in Finland
Solution-oriented approaches are crucial for identifying the leverage points to promote sustainable management of agricultural peatlands in Finland. This study used a living lab approach to co-create policy measures and actions to mitigate and reduce greenhouse gas emissions from drained agricultural peatlands. This study contributed to narrowing the gap between high-level sustainability ambitions and their practical implementation by demonstrating how a living lab can operationalise transdisciplinary collaboration in a contested land-use context. The living lab required collaboration between different scientific domains and the wider society by including interdisciplinary scientists and practitioners from outside academia. The living lab enabled mutual learning processes between science and society to promote a shared understanding between science and society for the co-creation of acceptable solutions and transition pathways. The dichotomy between the cultivation of drained peatlands for food production and the urgent need to mitigate climate change by reducing greenhouse gas emissions could be solved by targeting interventions or leverage points that can change mind sets and values regarding the importance of productive peat fields in producing food to ensure food and nutrition security, farmers’ livelihood, and rural vitality in Finland. Restructuring agricultural policies in Finland as well as in the EU could be easier if there is a shared perception between science and society that removing drained peat fields from cultivation would not threaten these key aspects. This study revealed conditional openness among farmers to reduce cultivation on less productive peat soils if adequate incentives are provided, therefore resistance to change is not absolute but closely tied to concerns over fairness, livelihoods, and regional viability, thus highlighting the importance of just transition measures.
climate change, greenhouse gas emissions, food system, transdisciplinary collaboration, co-creation, just transition
Copyright (c) 2026 Ellen Huan-Niemi, Suvi Huttunen, Jyrki Jauhiainen, Raija Laiho, Annika Lonkila, Ari Paloviita, Sara Simola, Theresa Tribaldos, Jyrki Niemi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
New records of insect herbivory on American cranberry in Finland
American cranberry (Vaccinium macrocarpon) is a native North American fruit crop, cultivated mainly in a small number of countries, including the USA, Canada, Chile in the New World, and Türkiye, Germany, Belarus, Poland and Sweden in Eurasia. In Finland, experimental and commercial cultivation of American cranberries has recently been initiated, developing new technology for soilless table-top cultivation in high plastic tunnels. Here we report, for the first time, that Aphis fabae, a polyphagous aphid and eight species of lepidopterans (moth larvae) feed on American cranberry plants in Finland. Six species of lepidopterans belong to the family Noctuidae (Lacanobia contigua, Lacanobia oleracea, Xestia baja, Anarta trifolii, Xanthia togata and Amphipyra pyramidea) and two species to the family Geometridae (Biston betularia and Hypomecis roboraria). These insects may become pests of economic importance to Finnish producers. All insects reported in this study have established populations in Finland, feeding on many deciduous trees and herbaceous grasses. The proximity of landscapes containing such plants might have influenced the migration of these insects into the cranberry crop.
Vaccinium macrocarpon, insect pests, high plastic tunnels, Noctuidae, Geometridae, Aphididae
Copyright (c) 2026 KS Shameer, Leila Karami , Jonna S. Pärssinen, Veikko Yrjölä, Lauri Kaila, Erkka Laine, Ian C.W. Hardy, Pauliina Palonen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Perspectives on the production and role of animal-sourced foods with emphasis on dairy in the Nordic food system
Animal-sourced foods (ASF) such as milk and meat include traditionally in the Nordic diet. Nowadays, the share of ASF in the diet often exceeds nutritional recommendations and is challenged by environmental and ethical issues. The quest for a food system that respects planetary boundaries has produced dietary recommendations limiting the share of ASF in the diet. In this review, perspectives on the production and role of ASF in food systems with emphasis on Nordic countries are raised and discussed. ASF rich in bioavailable nutrients make important contributions to food and nutrition security. The review explores the most effective strategies to mitigate ASF’s environmental footprint. It also examines animal production as an integral part of agriculture providing ecosystem services such as fertilizers, carbon sequestration and biodiversity. Once European food systems were modeled for sustainability the circular economy-based scenarios including milk production were identified effective in reducing emissions and improving self-sufficiency. Overall, the review emphasizes the significance of dairy production in the northern regions with limited possibilities for food crop production.
dairy production, sustainability, emissions, ecosystem services, food security, boreal regions
Copyright (c) 2026 Aila Vanhatalo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The Latvian seed savers movement: A case study in fostering resilient food systems
Latvian seed savers are at the forefront of a long-term, grassroots movement that fosters food sovereignty. They do this by prioritising heirloom crops and actively resisting the homogeneity of stadard agricultural crops. This approach strengthens food resilience by utilising a decentralised network of seed production and unique varieties that have been adapted to local conditions. Seed saving is a profound learning process. Philosopher Giambattista Vico noted, true knowledge comes from personal creation, which statement is central to seed savers’ efforts. Participants gain a holistic understanding of their environment, including soil, microclimate, and the histories of each plant. These living stories are often named after the families or places that nurtured them. Activist of this movement dedicate themselves to preserving the knowledge and stories of elders, ensuring that this valuable local knowledge is passed on. This collective action transforms food citizenship into a community-led practice, nurturing a more sustainable and equitable relationship with food systems, presenting a strong Nordic-Baltic model for a resilient food futures.
seed saving, agrobiodiversity, quiet sustainability, Latvia, heirloom crops, food sovereignty, rural resilience
Copyright (c) 2026 Maija Kale, Marija Krumina, Kyosti Lempa https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Phosphorus and its reactions in terrestrial soils and lake sediments
The P status in some soils and sediments and the fate of P in various sorption and desorption tests was studied. The aim was to elucidate some factors possibly controlling the availability of soil P and the eutrophication risk owing to eroded soil material being carried into surface waters. Also the factors affecting the significance of bottom deposits in the P budget of lakes were discussed. The occurrence and reactions of various inorganic P forms were investigated by a modified CHANG and JAcKSON fractionation procedure which proved a suitable method also for sediment studies for limnological and paleolimnological purposes. In the sorption and desorption experiments the activities of the fractions varied. The extent of retention and the distribution of sorbed P in various fractions was closely related to amorphous oxides of Al and Fe in soils and sediments. In nature, the secondary phosphates seem to participate more actively in desorption processes than the acid soluble P, supposed to represent apatite-P. However, the ratio of secondary phosphates to their corresponding sorption components appeared primarily to control the extent of desorption. Further, the net release of P under desorptive conditions was dependent on the effectiveness of the resorption reactions. In addition to soil and sediment properties the environmental factors also affect the sorption and desorption of P. The immediate effect of temperature on sorption by different soils varied, but seemed to be generally quite unessential. A high content of active organic matter or oxygen depleted conditions may lower the sorption or even cause some desorption, while high concentrations of inorganic salts may enhance retention. Thus, the eutrophication risk owing to the eroded soil material is dependent also on conditions in the recipient ‘water.
Copyright (c) 2026 Helinä Hartikainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Building resilient food systems: A resilience assessment framework for food supply
Food supply systems operate in increasingly uncertain and dynamic environments, where disturbances can affect performance and long-term viability. Strengthening resilience is therefore a strategic priority for food security, yet practical system-level assessment tools remain limited. This paper presents a framework that operationalizes resilience as three interrelated capacities: robustness, recovery, and reorientation. It offers a stepwise process integrating quantitative and qualitative indicators, including stakeholder-based assessments. By combining evidence on system structures and dependencies with actor-related knowledge on preparedness, coordination, learning, and adaptation, the framework enables transparent interpretation of strengths, vulnerabilities, and trade-offs. An application to the dairy sector illustrates its use in characterizing structure, interpreting capacities, and identifying development needs. The framework is adaptable across sectors and regions, depending on data and stakeholder engagement. It contributes research by linking resilience theory with practical assessment logic and advancing mixed-method approaches for system-level analysis, providing a basis for scientific and policy reflection under uncertainty. The approach also supports comparison across cases and informs decision-making on risk management, investment, and governance priorities.
food security, resilience, system analysis, risk assessment, adaptation, indicators, stakeholders
Copyright (c) 2026 Karoliina Rimhanen, Pasi Rikkonen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Esillä olevassa tutkimuksessa on vertailtu muutamien humuksen määritystapojen, nimenomaan oksidimetristen märkäpolttojen antamia tuloksia Suomen maaperästä. Kokeita on suoritettu Altenin menetelmällä (2-n K2Cr2O7), 1-n K2Cr2O7:lla ja lisäksi permanganaattipoltolla (0.1-n KMnO4). Tutkimuksessa on käytetty muutamia tunnettuja orgaanisia aineita (manniitti, tärkkelys ja selluloosa) sekä humuspitoisuudeltaan erilaisia maanäytteitä. Tuloksista voidaan esittää seuraavat päätelmät: 1. 0.1-normaalisella kaliumpermanganaatilla saadaan Simonin esittämää menettelytapaa käyttäen maan vesiuutteista ilmeisesti oikeaan osuvia hiilipitoisuuksia. 2. Maaperän humuspitoisuutta tutkittaessa saadaan kaliumpermanganaatilla alemmista mantukerroksista hyvin samanlaisia hiilipitoisuuksia kuin Altenin menetelmällä, mutta vähemmän lahonneista pintakerroksista se antaa liian pieniä lukuja. 3. 1-n K2Cr2O7 on liian heikko hapetin, ja sillä maaperän humusta poltettaessa saadut C-pitoisuudet ovat vain noin 9/10 2-n K2Cr2O7:n antamista. 4. Liekillä keittäminen ei ole tarkasta aikarajoituksesta huolimatta sopiva bikromaattipolton reaktion kiihdyttämiseen, vaan tähän tarkoitukseen soveltuu paremmin pitkä reaktioaika kiehuvassa vesihauteessa. 5. 2-normaalinen kaliumbikromaatti (Altenin menetelmä) antaa erilaisia humusnäytteitä tutkittaessa parhaiten kuivapolttojen (elementaarianalyysi ja hehkutushäviö) kanssa yksiin käyviä ja todennäköisesti melko oikeita hiilipitoisuuksia. 1. 0.1-normaalisella kaliumpermanganaatilla saadaan Simonin esittämää menettelytapaa käyttäen maan vesiuutteista ilmeisesti oikeaan osuvia hiilipitoisuuksia. 2. Maaperän humuspitoisuutta tutkittaessa saadaan kaliumpermanganaatilla alemmista mantukerroksista hyvin samanlaisia hiilipitoisuuksia kuin Altenin menetelmällä, mutta vähemmän lahonneista pintakerroksista se antaa liian pieniä lukuja. 3. 1-n K2Cr2O7 on liian heikko hapetin, ja sillä maaperän humusta poltettaessa saadut C-pitoisuudet ovat vain noin 9/10 2-n K2Cr2O7:n antamista. 4. Liekillä keittäminen ei ole tarkasta aikarajoituksesta huolimatta sopiva bikromaattipolton reaktion kiihdyttämiseen, vaan tähän tarkoitukseen soveltuu paremmin pitkä reaktioaika kiehuvassa vesihauteessa. 5. 2-normaalinen kaliumbikromaatti (Altenin menetelmä) antaa erilaisia humusnäytteitä tutkittaessa parhaiten kuivapolttojen (elementaarianalyysi ja hehkutushäviö) kanssa yksiin käyviä ja todennäköisesti melko oikeita hiilipitoisuuksia.
Copyright (c) 2024 Jouko Vuorinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The relation between dry period milk yield among Finnish Ayrshire cattle has been studied in this investigation. The question has been handled particularly from the standpoint of breeding selection in weighing whether the length of the preceding dry period is to be taken into consideration in breeding selection and how exactly the length of the dry period due to genotype characteristic to each cow can be determined. The calculations made have given the following results: I. The length of the preceding dry period has comparatively small effect on the milk yield of the next lactation. The milk yield does in fact increase somewhat as the dry period lengthens up to sixty days (Figure 1) but this effect is so slight that it has no significance in breeding selection. 11. The determination of the length of the dry period characteristic to each cow is made difficult by the fact that its length is dependent not only upon the cow’s genotype but also to a very great extent upon non-genetic factors. The most important of these are; I. Feeding and care, 2. Length of calving interval, and 3. Number of previous lactations. 1. The quality and quantity of the feeding as well as the care of the cows has an apparently greater effect on the length of the dry period. In breeding selection it is especially confusing because it is very difficult to make even an approximate estimate of the effect of the different feeding and care on different farms on the length of the dry period, and it cannot be levelled by using mean correction factors or other levelling methods. This touches also the different feeding during the several seasons. One of the practical measures of cattle raising which brings about variation in the length of the dry period is that cows of great persistency are forced into dry period at the latest four to six weeks previous to the next calving. This variation is relatively small, however, compared to that arising from other non-genetic causes. 2. The length of the dry period is dependent upon the calving interval in that, as the calving interval increases the dry period increases also, and vice versa (r = +0.30±0.02, Table and Figure 3). In order to level the length of the dry period to correspond to the 365 day long calving interval, the mean correction factors have been calculated in this investigation (Table 4). 3. There is correlation between the number of previous lactations and dry period in so far that the first dry period is on an average 15 days shorter than the later dry periods. The abovementioned and many other non-genetic factors cause so much variation in the length of dry period that it for the great part conceals the variation due to different genotypes. Thus the greatest correlation coefficient between dam’s and daughter’s dry period is only +0.24±0.04 (Table 6). In this case the shortest available dry period chosen from among the dry periods whose corresponding calving interval has been 450 days at the most has been used as the dry period of a single cow. Such a method for the elimination of variation caused in the length of the dry period by the calving interval has proved to be at least as good as the application of mean correction factors, for from the dry periods levelled by correction factors a correlation coefficient between dam and daughter has been obtained amounting to + 0.23±0.03. On the other hand it is, however, to be noted that the effect of both the correction methods mentioned above is very small for the corresponding correlation coefficients computed from uncorrected dry period is +0.21±0.04. In spite of the low values the correlation coefficients presented are on about the same level as those obtained from the Ayrshire cows’ lactation milk yields between dam and daughter. As to the measure indicating the shape of the lactation curve, the so-called five months’ comparative milk yield, which is in use in Finland, it is considerably much less dependable. In the material at our disposal there is hardly any correlation (r = +0.08±0.04) between the five months’ comparative milk yields of dam and daughter. The dry period also expresses the most important and apparently the most varying part of the shape of the lactation curve, which is proved e. g. by the fact that in our feeding conditions the extent of the lactation milk yield depends to a considerable extent on the length of the dry period (r = —0.40±0.02, Table 5). As in addition the dry period is such a simple measure that all cattle-owners know how to apply it in breeding selection, it can well maintain its position among the measures indicating the shape of lactation curve.
Copyright (c) 2024 T. Lonka https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Professor Toivo Terho wirkte seit 1917 als Leiter der Tierzüchtungsableitung der Landwirtschaftlichen Versuchsanstalt, seit 1941 als Direktor dei gesamten Unter suchungsanstalt sowie seit 1924 als Dozent an der Univeisität Helsinki. Terhos Forschungsarbeit ist giundlegender Art gewesen, und es ist sein Verdienst, dass man in der finnischen Tierzüchtung schon sehr früh den Formalismus aufgegeben und dem Entwickeln der Produktionsseigenschaften Aufmerksamkeit zugewandt hat. Desgleichen hat Terho ein Tierzüchtungsprogramm aufgestellt, in dem man durch intensive Individuenwahl die Milch- und Fettproduktion sowie die Dauer der Melkperiode, das Bestimmen der erblichen Beschaffenheit der Bullen, bei dem man sich auf die Beurteilung der Nachkommen stütz, zu bessern gesucht hat. Zui Förderung der Pferdezucht hat Terho einen Zugmesser entworfen, der an einem Auto zu befesti gen ist und leicht auf den jeweils erforderlichen Widerstand eingestellt werden kann. Durch Ziehen des Messwagens hat heutzutage jeder Hengst eine bestimmte Forde rungen erfüllende Probe zu bestehen, bevor er in das Stammbuch eingetragen wird. Terhos vielseitige Arbeit zugunsten der finnischen Haustierzüchtung hat ihn zu einem Bahnbiechei gemacht, an den wii uns mit unvergänglicher Dankbarkeit zu erinnern haben.
Copyright (c) 2024 Viljo Vainikainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
On the heritability of supernumerary nipples in Finnish home-bred sheep
Tekijän suorittamista risteytyskokeista on ilmennyt, että lisänisäisyys on vallitseva ominaisuus. F2-polvessa on saatu lisänisäisiä ja normaalinisäisiä suhteessa 3:1. Eräillä lampailla on lisänisistäkin saatu maitoa. Taulussa 2 pyörylä tarkoittaa normaalinisää ja x lisänisää, numerot nisien pituuksia mm:einä ja keskellä olevat luvut normaali- ja lisänisien etäisyyksiä.
The significance of potato virus diseases in Finland
Tiedot perunan virustautien levinneisyydestä eri maissa osoittavat, että näiden tautien aiheuttamat vahingot ovat vähäisimmät sellaisissa seuduissa, joissa vallitsee kylmä ja raaka ilmanala (vrt. 5, 12, 19). Vahingollisimpien virustautien tuhot ovat taasen suoranaisessa suhteessa niitä levittäviin hyönteisiin, lähinnä kirvoihin, siten että näiden esiintymistä ehkäisevät ilmasto- ym. tekijät ovat samalla esteenä virustautien suuremmille vahingoille (vrt. 1,5, 7, 12). Sellaisia seutuja, joissa perunan virustautien merkitys on vähäinen, ovat lähinnä pohjoisosissa maapalloa sijaitsevat maat, kuten Norja, Pohjois-Skotlanti, Kanada ja Alaska. Virustauteja esiintyy vähän myös Virossa, Hollannin rannikkoseuduilla, koillis- ja itäosissa Saksaa, Ruotsissa, lukuunottamatta etelä-osaa maasta (10, 11) sekä eri maiden vuoristoseuduissa. Suomen pitäisi kuulua maantieteellisen asemansa perusteella sellaisiin maihin, joissa perunan virustautien merkitys on vähäinen, ja kuten seuraavassa tullaan osoittamaan, siten onkin asianlaita suuressa osassa maata. Esitys perustuu pääasiallisesti niihin tietoihin, joita perunan virustaudeista on saatu perunakokeita suorittavilta koelaitoksilta ja koeasemilta. Maatalouskoelaitoksen kasvitautiosastossa kiinnitettiin perunan virustauteihin ensimmäisen kerran suurempi huomio v. 1924, jolloin osastolle oli hankittu ulkomailta, pääasiallisesti Saksasta ja Englannista kokeiltavaksi joukko syövänkestäviä perunalajikkeita. Kokeiltava peruna-aineisto osoittautui hyvin virustautiseksi. Kokeita jatkettaessa v. 1925 todettiin virustautien esiintyvän entistä voimakkaampina kaikissa sairaista mukuloista kasvaneissa yksilöissä. Havainnot v. 1925 kokeista nähdään taulukosta siv. 135. Useissa lajikkeissa oli suun osa yksilöistä kierreviroosin vaivaamia. Tämän ohella oli monissa lajikkeissa runsaasti muita virustauteja. Kokeita jatkettiin v. 1926, jolloin sato oli useimmissa kierreviroosia sairastavissa yksilöissä aivan mitätön, vain muutamia perunan alkuja vaivaisesti kehittyneissä varsissa. Kasvitautiosastossa on tarkkailtu jatkuvasti virustauteja perunakokeissa ja todettu, että varsinkin ulkomailta tuoduissa perunoissa niitä tavataan runsaasti, mm. v. 1945, jolloin osastolla oli kokeiltavana joukko Ruotsista saatuja perunalajikkeita. Useat näistä olivat melkoisesti kirjo-, kurttu- ja viiruviroosin saastuttamia. Maatalouskoelaitoksen kasvitautiosastolle on eri tahoilta maata saatu yleensä niukasti tietoja perunan virustaudeista, joka osaltaan osoittaa, etteivät viljelijät ole pitäneet niiden aiheuttamia vahinkoja merkittävän suurina. Hankkijan kasvinjalostuslaitoksessa Tammistossa oli tehty yksityiskohtaisempia havaintoja virustautien esiintymisestä perunakokeissa vv. 1939—43 ja 1945 (3). Virustauteja oli näinä kokeina vv. 1941—42 hyvin runsaasti. Muina havaintovuosina esiintyi virustauteja kokeissa, eräitä poikkeuksia lukuunottamatta, vain vähän. Vuonna 1945 saatiin perunan virustaudeista tietoja Maatalouskoelaitoksen kasvinviljelys-, puutarha- ja kasvinjalostusosastoilta, useimmilta kasvinviljelyskoeasemilta sekä Suomen Suoviljelysyhdistyksen Karjalan koeasemalta. Perunan virustaudeista on saatu tietoja myös Maataloushallituksesta, jonne niitä ovat lähettäneet alueneuvojat eri tahoilta maata kasvullisuuden tilaa selostavissa kuukausiraporteissaan. Viimeksi mainittujen tietojen mukaan on virustauteja todettu v. 1945 esiintyvän useissa Turun ja Porin läänin, Uudenmaan läänin sekä Hämeen läänin kunnissa. Muissa lääneissä on sen sijaan vain satunnaisesti, 1—2 kunnassa, ilmoitettu tavatun virustauteja. Perunan virustaudeista kerääntyneet tiedot osoittavat, että niitä tavataan Suomessa pääasiallisesti eteläosissa maata, runsaimmin Turun ja Porin, Uudenmaan ja Hämeen lääneissä. Muissa osissa Suomea ei perunan virustaudeilla näytä olevan sanottavampaa merkitystä. Maan eteläosissakaan eivät virustautien vahingot ole merkittävän suuret. Ne eivät aiheuta sielläkään perunan taantumista eli degeneroitumista siinä mielessä kuin monissa muissa perunaa viljelevissä maissa, joissa perunan siemen täytyy useilla seuduilla säännöllisesti vaihtaa uuteen virustaudeista vapaaseen joka vuosi tai ainakin 2—3 vuoden väliajoin. Edellä sanottu koskee varsinaisia perunanviljelyksiä. Koelaitoksilla ja koeasemilla saattaa esiintyä runsaasti virustauteja. Tämä johtuu pääasiallisesti siitä, että näille on tuotu jatkuvasti ulkomailta uutta peruna-aineistoa, joka on ollut enemmän tai vähemmän virustautista, ja joista taudit ovat vuorostaan levinneet muihin kokeiltavana oleviin lajikkeisiin. Virustautienleviämistä kokeista laajemmalle ympäristöönsä ei sen sijaan ole tähänastisten tietojen mukaan suuremmassa määrin tapahtunut. Sääsuhteilla on todettu olevan merkitystä perunan virustautien esiintymiseen Suomessa, kuten muissakin maissa. Brummer (3) mainitsee, että kun sääsuhteet olivat 1930-luvulla ja tämän vuosikymmenen alussa lämpimien ja vähäsateisten kesien vuoksi edulliset virustautien leviämiselle, on siitä ollut seurauksena erittäin edulliset olosuhteet perunan taantumissairauksien esiintymiselle Tammiston kasvinjalostuslaitoksella. Kun sääoloissa tapahtui viime vuosina käänne, kesät muuttuivat jälleen viileämmiksi ja runsassateisiksi, vähenivät virustaudit kokeissa hyvin huomattavasti. Muilta koe-elimiltä on saatu samankaltaisia tietoja. Suomessa tavattavista perunan virustaudeista ovat mainittavia kirjoviroosi, viiruviroosi ja kurttuviroosi. Näistä ovat kirjoviroosin aiheuttamat vahingot Suomessa, kuten muissakin maissa vähäiset. Suurempaa vahinkoa aiheuttaa viiruviroosi silloin kun sitä runsaammin esiintyy (2, 3, 15). Olisi voinut odottaa, että kierreviroosi olisi levinnyt muihin perunanviljelyksiin maatalouskoelaitoksella Tikkurilassa, silloin kun tautia esiintyi runsaasti edellä selostetuissa kasvitautiosaston lajikekokeissa vv. 1924—26. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, vaan säilyivät muut maatalouskoelaitoksen perunanviljelykset jatkuvasti vapaina kierreviroosista, samoin kuin aucuba-viroosista. Kierreviroosista ei ole saatu viljelijöiltä muistakaan osista Suomea eikä liioin koeasemilta sellaisia ilmoituksia, jotka osoittaisivat taudilla olevan maassamme suurempaa merkitystä. Kaikesta päättäen on kierreviroosi, joka monissa maissa on pahimpia perunan virustauteja, Suomessa käytännöllisesti katsoen merkityksetön. Samaa on sanottava aucuba-viroosista. Eri koe-elimiltä saadut tiedot perunalajikkeiden suhtautumisesta virustauteihin osoittavat, että Rosafolia on ollut kautta maan erittäin hyvin kestävä virustauteja vastaan. Se on ollut useimmilla koelaitoksilla ja koeasemilla lähes täysin vapaa virustaudeista. Virustauteihin nähden ovat havaintojen mukaan olleet moitteettomia tai vain lievästi alttiita myös lajikkeet King Georg V, Paul Wagner, Ostbote ja Tammiston aikainen. Siellä missä virustauteja, viiru- ja kurttuviroosia, on kokeissa runsaammin esiintynyt, ovat aikaisista lajikkeista olleet alttiita varsinkin lajikkeet Juli, Prof. Edler ja Vesijärvi. Muista lajikkeista ovat osoittautuneet näille taudeille enimmin alttiiksi lajikkeet Eigenheimer, Frühgold, Goldwährung, Magnum bonum, Preussen ja Upo-to-date. Virustaudeista vapaat siemenperunat ovat muodostuneet eräissä maissa tärkeäksi vientiartikkeliksi sellaisiin maihin, joissa näitä tauteja esiintyy runsaasti. Tällaisia perunaa vieviä maita ovat mm. Viro, Hollanti, Alaska ja Kanada. Myös Suomella pitäisi olla hyvät luontaiset edellytykset ryhtyä harjoittamaan virustaudeista vapaan siemenperunan kasvattamista vientiä varten sellaisiin maihin, joissa tällä tavaralla on kysyntää. Ainakin keski- ja pohjoisosat Suomea sopivat hyvin virustautipuhtaan perunansiemenen tuottamiselle. Kaupattavan siemenperunan tarkastaminen on Suomessa määritelty Maatalousministeriön päätöksellä siemenperunan laatuvaatimuksista 31 p:ltä elok. 1945 (18), jonka mukaan siemenperuna jaotellaan kolmeen luokkaan: valio-, laatu- ja kauppasiemeneen. Valiosiemenen on oltava tarkastettu sekä kentällä että laboratoriossa. Näiden tarkastusten perusteella on meillä mahdollisuus tuottaa siemenperunaa, joka täyttää sille muissa maissa asetut ehdot. Laki siementavarain maahantuonnista, maasta viennistä ja kaupasta 9 p:ltä huhtik. 1937 (17) antaa puolestaan viranomaisille oikeuden valvoa, että perunan viennissä ei pääse tapahtumaan laittomuuksia. Kuten alussa mainittiin ovat kirvat, erikoisesti persikkakina (Myzodes persicae Sulz.) tärkeimpiä perunan virustautien levittäjiä. Myzodes persicaen levittämiä viruksia Euroopassa (vrt. 1,5, 7, 12, 16) ovat Solanum virus 14, joka aiheuttaa kierreviroosin, Solanum virus 2 (viiruviroosin aiheuttaja), Solanum virus 3 (aiheuttaa yhdessä Solanum virus I:n kanssa kurttuviroosin) ja Solanum virus 9 (aucubaviroosin aiheuttaja). Kirjoviroosin aiheuttajan Solanum virus 1:n leviämistavoista ei olla täysin selvillä. Toisten tietojen mukaan se leviää pääasiallisesti kosketuksesta kasvista toiseen, toiset suhtautuvat tähän epäillen (5). Eräiden tietojen mukaan levittävät ripsiäiset Solanum virus I:tä. Kirvat eivät sen sijaan esiinny tämän viruksen levittäjinä. Heinzen ja Profftin (7) mukaan voivat Saksassa käytännöllisesti katsoen vain Myzodes persicae- ja Aulacorthum (Myzus) pseudosolani Theob. -kirva levittää virustauteja pellossa. Leachin (10) mukaan levittää Dolaris (Aphis) rhamni Boyer de Fonsc. Solanum virus 3:a. Eräiden muiden tutkimusten mukaan (vert. 1, 17) voivat perunan viruksia levittää myös muut kirvalajit sekä muutamat lehtikemppien, kaskaiden, ripsiäisten ja nurmiluteiden ryhmiin kuuluvat lajit. Ruotsissa suoritetut tutkimukset (13) osoittavat, että Myzodes persicaeta tavataan paitsi Etelä- Ruotsissa, myös muissa osissa maata; pohjoisin esiintymispaikka 63°15’pohj. leveyttä. Ossiannilsson osoittaa myöhemmin (14), että tätä kirvaa tavataan kasvihuonekasveissa eri tahoilla maata, joissa se voi talvehtia. Samoissa tutkimuksissa tehdään selkoa myös muiden perunan virooseja levittävien hyönteisten esiintymisestä Ruotsissa. Myzodes persicae ei ole Suomessakaan tuntematon. Heikinheimo mainitsee julkaisussaan v.lta 1944 (6), että Phrodon (Myzodes) persicaeta tavataan Suomessa pääasiallisesti kasvihuonekasveissa. Tämän julkaisun mukaan on ensimmäinen tieto lajista v:lta 1912, löydettynä Hibiscusesta Helsingistä. Samasta paikasta ja muilta paikkakunnilta Uuttamaata on Myzodes persicae löydetty myöhemmin useita kertoja erilaisista kasvihuoneiden koriste- ja vihanneskasveista. Maist. V. Kanervo totesi kirvaa v. 1937 Otavan maamieskoulun kasvihuoneessa lähellä Mikkeliä, useissa erilaisissa kasveissa, mm. perunassa. V. 1945 on ylioppilas O. Heikinheimo kirjoittajalle antamien tietojen mukaan todennut kirvaa useissa kasvitieteellisen puutarhan kasvihuonekasveissa Helsingissä. Nykyiset tiedot Myzodes persicaesta eivät voi antaa läheskään selvää kuvaa tämän lajin levinneisyydestä maassamme, puhumattakaan siitä, että niiden perusteella voisi tehdä johtopäätöksiä kirvan merkityksestä perunanviruksien levittäjinä. Ne osoittavat kuitenkin, että Myzodes persicae tavataan meillä, kuten Ruotsissakin pääasiallisesti kasvihuoneissa, joissa sillä on edellytykset talvehtimiseen. Persikka- ja aprikoosipuu, joihin kirva laskee munansa, ovat Suomessa kasvihuoneissakin siksi suuria harvinaisuuksia, että niillä ei voi olla mitään osuutta tämän kirvalajin levittäjänä. Myzodes persicaen talvehtiminen Brassica- lajeissa, joka on mahdollista mm. Walesissa (4), ei myöskään voi tulla kysymykseen Suomessa, koska meillä ei viljellä talven yli vihreinä pysyviä kaalilajeja. Muista kirvoista, joita tavataan maamme perunanviljelyksissä ja jotka kirjallisuustietojen mukaan voivat levittää perunan viruksia, mainittakoon Doralis rhamni Boyer de Fonsc., Neomyzus circum flecsus Buckton ja Aulacorthum sp. (todennäköisesti A. solani Kalt., jota pidetään A. pseudosolani Theob, synonyyminä). Näistä Doralis rhamni on mainittu Heikinheimon julkaisussa v.lta 1944 (5), ja tiedot muista lajeista on saatu äskettäin ed. m. julkaisun laatijalta. Muista perunoissa esiintyvistä hyönteisistä, joita esiintyy runsaasti maamme perunapelloissa ja jotka saattaisivat tulla kysymykseen perunaviroosien levittäjinä, mainittakoon kaskaisiin kuuluva Empasca (Chlorita) flavescens F. Perunan virustautien esiintymisen Suomessa, kuten muissakin maissa, täytyy olla riippuvainen niitä levittävistä kirvoista. Maassamme vallitsevan kylmän ilmanalan ja kasvukauden lyhyyden vuoksi ovat edellytykset perunavirooseja levittävien kirvojen lisääntymiselle kaikkialla Suomessa ja varsinkin keski- ja pohjoisosissa maata kaikesta päätellen vähäisemmät kuin eteläisemmissä maissa ja tästä johtuen myös perunan virustautien leviämismahdollisuudet pienemmät.
Copyright (c) 2024 E. A. Jamalainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Determination of total quantity of cell wall constituents in foods and feeds
Raakakuitumääritys ehdotetaan korvattavaksi kettoaineidenkokonaispaljouden määrittämisellä. Menetelmä perustuu solusisällysaineiden ryhmään kuuluvien hiilihydraattien poistamiseen keittämällä näytettä 0.05 normaalisessa suolahappoliuoksessa.
Copyright (c) 2024 Lauri Paloheimo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Artikkelissa on käsitelty lähinnä teoreettiselta kannalta rehujen jalostusarvolaskelmia, niiden merkitystä maatalouden kannattavuuskysymyksissä sekä jalostusarvolaskelmien puutteellisuuksia ja niiden tulosten käyttöä rajoittavia tekijöitä. Kun suomenkielinen termi korvaushinta ilmaisee rehujen arvon ainoastaan yksipuolisesti karjatalouden kannalta katsottuna, aiheuttaa sekaannusta verrattuna vastaaviin vieraskielisiin termeihin ja suomenkieliseen korvikearvo-termiin, olisi tarkoitukseen paremmin soveltuvaa termiä jalostusarvo käytettävä korvaushinnan asemesta. Ajatusyhteydestä riippuen voidaan käyttää myös jalostushintaa merkitsemään rehuista jalostamalla saatua taloudellista tulosta. Jalostusarvolaskelma olisi pyrittävä laatimaan siten, että tulos osoittaa kaikelle kotoiselle rehulle saadun jalostushinnan. Alempien tuotantokustannustensa perusteella olisi laidunrehun arvoksi ry:ä kohden laskettava puolet kotoisten rehujen keskimääräisestä jalostushinnasta. Muiden rehujen jalostushinta olisi laskettava ry-arvon, valkuaismäärän ja täyttävyyden perusteella. Karjatalouden ja kasvinviljelyksen kannattavuuskysymysten arvostelemiseen voidaan käyttää joko bruttojalostusarvoa tai nettojalostusarvoa, kuitenkin siten, että ainoastaan samoilla perusteilla laadittujen laskemien tuloksia verrataan toisiinsa. Kun bruttojalostusarvolaskelmaan ei sisälly ns. välillisiä kustannuksia, olisi laskelma suuremman yksinkertaisuutensa ja tulostensa luotettavuuden tähden soveltuvissa kohdin asetettava nettojalostusarvolaskelman edelle. Bruttojalostusarvoja ei voida käyttää rehujen arvioimiseen muiden kotieläinryhmien eikä eri viljelyskasvien tuotantokustannuslaskelmissa. Nettojalostusarvoja ei voida verrata samojen rehujen myyntihintaan ottamatta huomioon, että karjatalouden välilliset kustannukset, jotka sisältyvät nettojalostusarvolaskelman kustannuksiin, on suoritettava rehujen myyntihinnasta. Käytettäessä jalostusarvoja varastojen arvioimiseen ei korkokustannusta voida sisällyttää peruskustannukseen. Muiden kotieläinryhmien käyttämien rehujen hinnoittamiseen ja varastojen arvioimiseen voidaan käyttää ainoastaan rehujen keskimääräisiä, yleistä tasoa osoittavia jalostusarvoja. Nettojalostusarvolaskelmissa olisi rakennusten korko ja kuoletus vertailukelpoisten tulosten saavuttamiseksi laskettava joko käyttämällä annuiteettia tai laskettava korkokustannus puoleksi kunkin rakennuksen uudisarvon mukaisesta korkokustannuksesta. Jalostusarvolaskelmien suurimpana heikkoutena on pidettävä tulosten riippuvaisuutta käytettyjen rehujen laadusta sekä perusrehun (tai kotoisen rehun) määrästä verrattuna karjalle käytettyjen rehujen kokonaismäärään ja tilalla käytettävissä olevien rehujen määrään. Ratkaisevana tekijänä karjatalouden kannattavuutta arvosteltaessa on pidettävä käytettävissä olevista rehuista saatavaa kokonaishintaa. Vertailukelpoisten tulosten saavuttamiseksi olisi rehujen jalostusarvo laskettava muunnettua rehunviljelysalan hehtaaria kohden.
Copyright (c) 2024 Antti Mäki https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Viljelyskelpoisen maan levinneisyydestä suomessa
At the initiative of the Ministry of Agriculture the area of arable land was roughly estimated according to communities. Due to the circumstances the elucidation deals only with the southern Finland up to the line along the river Oulu. The investigation was directed only to such districts where at least one farm can be established, with no regard to the size and the owners of the farms to which these districts belong. In addition to the technical arability also the economical suitability for clearing as well as the ownership relations according to the groups of owners (state, community, parish, company and a private person) have been elucidated in the work. South of the river-Oulu-line the arable land has been noted to amount to about 750.000 ha. Two-thirds of the arable land consist of peat land and one-third of mineral soil. The majority of it belongs to private landowners. The map 1 illustrates the area of arable land according to communities, the map 2 the area of arable land in per cent of uncultivated land and the map 3 the percentage of peat land and mineral soil in arable land.
Copyright (c) 2024 Erkki Kivinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Cross-breeding Finnish sheep with Schwartzkopf rams
Suomalaisen lampaan vähäisen koon sekä heikon villantuotannon kohottamiseksi tuotettiin maahamme saksalaisten aloitteesta kolme schwartzkopf-pässiä, joilla koetarkoituksessa toivottiin risteytettävän suomalaisia uuhia. Kokeet aloitettiin v. 1940 ja sijoitettiin pässit Saaren kartanoon Mäntsälään, Keravan Nuorisovankilan tilalle Keravalle ja Laidunkoetilalle Mouhijärvelle. Koetuloksista mainittakoon: Suomalaisen lampaan villan hienous sekä alhainen villamäärä ovat olleet epätäydellisesti vallitsevat. Suomalaisen lampaan vähäinen elopaino ja pieni villan pesuhäviö ovat olleet vallitsevia ominaisuuksia. Schwartzkopf-pässien väritys on ollut epätäydellisesti vallitseva. Rakenteeltaan ja kooltaan ovat risteytyseläimet olleet paremmin kehittyneet kuin puhtaat suomalaiset karitsat. Karitsa tuotannoltaan ovat suomalaiset emät kuitenkin olleet taloudellisemmat. Risteytyseläimet ovat sairastuneet paljon herkemmin kuin suomalaiset lampaat. Tämän vuoksi samoin kuin siitäkin syystä, että suomalaisen lampaan jalostus vastaisuudessa suuntautuu turkisominaisuuksien kehittämiseen ei schwartzkopf-risteytyksiä ole syytä jatkaa. Suomalaisen lampaan ominaisuuksia on karakulristeytyksiä mahdollisesti lukuunottamatta pyrittävä kehittämään yksinomaan määrätietoisella puhdassiitoksella.
Über einige ökologische Eigenschaften von Wiesenschwingelstämmen
Nurminatakantojen röyhylletulon aikaisuudessa, kortevuudessa ja satoisuudessa on huomattavia eroavaisuuksia. Kortevuus- ja satoisuuseroavaisuudet ovat kuitenkin suuresti alkukesän kosteussuhteista riippuvaiset. Myöhäisintä tyyppiä olevat nurminatakannat muodostavat poutakesinä hyvin niuksti korsia ja antavat tällöin niittonurmissa suhteellisen pieniä satoja. Kosteina kesinä ne sen sijaan muodostavat korsia runsaasti ja tuottavat suurempia satoja kuin niitä aikaisemmat nurminatatyypit. Kun Suomen alkukesä on yleensä poutainen, ovat suhteellisen aikaiset nurminatatyypit täällä keskimäärin satoisimmat. Nurminadan viljelyksessä niittonurmissa päästäneen kuitenkin parhaaseen tulokseen kylvettäessä kahta aikaisuudeltaan erilaista nurminatakantaa toistensa sekaan. Aikaisinta Suomen niittonurmiin soveltuvaa nurminatatyyppiä edustaa Svalöfin myöhäinen nurminata, verrattain myöhäistä tyyppiä taas Tammiston nurminata. Maatalouskoelaitoksen kasvinjalostusosastolla Jokioisissa on molempien tyyppien, mutta erityisesti aikaisemman tyypin jalostuksessa tähänastisten koetulosten mukaan saavutettu lupaavia tuloksia. Kun Suomen alkukesä on yleensä poutainen, ovat suhteellisen aikaiset nurminatatyypit täällä keskimäärin satoisimmat. Nurminadan viljelyksessä niittonurmissa päästäneen kuitenkin parhaaseen tulokseen kylvettäessä kahta aikaisuudeltaan erilaista nurminatakantaa toistensa sekaan. Aikaisinta Suomen niittonurmiin soveltuvaa nurminatatyyppiä edustaa Svalöfin myöhäinen nurminata, verrattain myöhäistä tyyppiä taas Tammiston nurminata. Maatalouskoelaitoksen kasvinjalostusosastolla Jokioisissa on molempien tyyppien, mutta erityisesti aikaisemman tyypin jalostuksessa tähänastisten koetulosten mukaan saavutettu lupaavia tuloksia.
Copyright (c) 2024 Onni Pohjakallio https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Suomalaisen hunajan ominaisuuksista ja alkuperästä
Der Verfasser hat in den Jahren 1937 und 1938 eine Anzahl Proben von finnischem Honig, betreffend Wassergehalt, spezifisches Gewicht, Diastasegehalt, Invert und Rohrzuckergehalt und Wasserstoffionenkonzentration untersucht und dabei gleichzeitig eine Pollenanalyse der Honigproben durchgefürt. Die Ergebnisse der Untersuchungen haben gezeigt, dass der finnische Honig durcschnittlich 18,9 (10,0— 26,8) % Wasser enthält und dass das Sp. Gewicht im durchschnitt 1,423 (1,442—1,371) ist. Der Diastasegehalt des Honigs war hoch, da die Diastasezahl im durchschnitt 149 (8—28) war. Die untersuchten Honigproben enthielten im durchschnitt 70,7 (79,5—56,9) % Invertzucker und 1,825 (0,0—7,0) % Rohrzucker. Die Wassrstoff-ionenkonzentration, die mit der Chinhydronmethode ausgeführt wurde, zeigte einen durchschnittlichen pH-Wert von 3,91 (4,60—2,62). Für die Herkunftsbestimmung der Honigproben wurde eine Pollenanalyse durch-gefürt und konnte der Verfasser dabei feststellen, dass die am öftesten vorkommen den Pollen den Blumen Trifolium repens, Pirus malus, Ribes grossularia, Centaurea cyanus, Epilobium angustifolium, Fagopyrum esculentum, Pisum sativum, Tilia cor data, Vaccinium myrtillus, Viola tricolor, Taraxat um officinalis u.s.w. stammten.
Copyright (c) 2024 Erik Martimo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The shape of the egg and its inheritability
Kananmunan tultua erittäin tärkeäksi kansainväliseksi kauppatavaraksi ja kulutuksen noustessa yli 70 milj. kappaleen vuosittain on useissa tuontimaissa kiinnitetty huomiota kananmunien laatuun kuten tuoreuteen, kokoon, kuoren laatuun ym. ominaisuuksiin. Koska kauppatavaran yhdenmukaisuus teknillisistä syistä on kaupankäynnille eduksi, tekijä on tutkinut kananmunan muotoa ja sen periytymistä. Kananmunan muodon mittana tekijä on käyttänyt kananmunan leveyden suhdetta pituuteen, jolloin munan indeksi, muotoluku, on laskettu seuraavan kaavan mukaan: Kananmunan muotoluku = (100 × leveys)/pituus Aineistona on käytetty Siipikarjanhoitajain Liiton munintatarkastusasemalla 1930/31 olleitten 297 kanan 48 553 munaa. Kaikkien näiden munien keskimuotoluku (Ml) oli 71,3. Koska oli mahdollista, että eräät ulkonaiset tekijät saattoivat vaikuttaa kananmunien muotoon, on tekijä lähemmin tutkinut tuotantokauden pituuden, munintakuukauden, munien koon ja vuosituotannon vaikutusta kananmunien muotoon. Tulokset osoittavat, että 1) munan muoto ei muutu tuotantokauden lyhentyessä 11 kuukaudesta 9 kuukauteen, munien muotoluvun ollessa 11 kuukauden aikana säännöllisesti munineitten kanojen munilla 71,2, 10 kuukauden aikana säännöllisesti munineittenkanojen munilla 72,4, 9 kuukauden aikana säännöllisesti munineitten kanojen munilla 71,7. 2) munan muotoluku, muutamia poikkeuksia huomioonottamatta, muuttuu munintakauden aikana tasaisesti siten, että se pienenee 2,3 prosenttia eli 72,6:sta 70,3:een, ja munat siis tulevat tuotantokauden kuluessa hieman pitkulaisemmiksi (kuva 2 ja 3), 3) munan muotoluku on munan koosta riippumaton, ja vuorosuhdekerroin on (vuorosuhdetaulu 1) r = —0,031 ±0,019 ja regressiokerroin on (regressiotaulu 1) R(y/x) =—0,018 R(x/y) =—0,053, sekä että 4) munan muoto on myöskin riippumaton vuosituotannon runsaudesta, ja vuorosuhdekerroin on (vuorosuhdetaulu 2) r = +0,085 ± 0,058 ja regressiokerroin (regressiotaulu 2) R(y/x) = +0,0285. R(x/y) = +0,025 Kananmunan muoto on näin ollen osoittautunut edellä mainituista tekijöistä riippumattomaksi, joten sen voidaan katsoa periytyvän itsenäisenä tekijänä. Tarkoittaen varmistua viimeksi mainitusta käsityksestä tekijä mittasi vielä 265 kanan munat, joiden muotoluku vaihteli 63 ja 76 välillä ja jotka jakautuivat eri luokkiin siten kuin kuvasta 4 ilmenee. Kun siitokseen käytettiin kahta sisarusparia, joista kana 428 ja kukko A 1035 kuuluivat pitkämuotoisia munia munivaan ryhmään ja jonka kanan munan muotoluku oli 63,2, ja kanaa 97 ja kukkoa A 1362, jotka kuuluivat pyöreämuotoisia munia munivaan ryhmään ja jonka kanan munan muotoluku oli 75,2, niin edellisten parituksesta saatiin yksilöitä, joiden munien muodon arvoluku oli keskimäärin 64,5 ja vaihteli 60 ja 69 välillä, ja jälkimmäisten parituksesta saatujen jälkeläisten munien keskimääräinen arvoluku oli 76,7 ja vaihteli 72 ja 81 välillä. Edellä mainitut tulokset tukevat sitä käsitystä, että munan muoto on itsenäisesti periytyvä ominaisuus ja että meillä on mahdollisuuksia kehittää sellaisia kanakantoja, jotka munivat joko pitkulaisia tai pyöreitä munia. Tämän tutkimuksen perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, miten monta perintöyksikköä vaikuttaa munan muotoon, mutta todennäköisesti niitä on useita ja luonteeltaan saman vaikuttavia. Sodan johdosta oli kuitenkin pakko luopua tällaisten jalostusmahdollisuuksien tutkimisen jatkamisesta.
Distribution of thiamin (Vitamin B1) and fat in wheat grain
The chief purpose of the experiments has been to find out the thiamin content of the different parts of wheat grain. Special attention has been paid to the relation of the thiamin and fat content in germ, in the outer bran tissues, and in flours of different grades. On comparing the yeast fermentation method and thiochrome method with each other the former gave 45 to 85 per cent higher values for thiamin than the latter. The results presented in this paper were obtained by using the thiochrome method. All thiamin, as well as crude fat, ash, and fiber contents are given on dry basis. 70 to 80 per cent of the thiamin contained in wheat is concentrated in the germ end of the kernel. In analysis there were obtained the following contents for the germ preparations separated in a special way; ash 5.6 & 5.7 %; thiamin 35.1 & 35.0 μg/g; fat 18.8 & 15.8 % (the corresponding figures of whole kernel; 1.8 & 2.0 %; 3.9 & 3.5 μg/g; and 2.0 & 2.0 %). The thiamin content of the germ preparation was accordingly 9 to 10 times and the fat content 8 to 10 times greater than that on whole kernel so that the relation of the thiamin and fat contents in the germ preparation was about the same as in whole kernel. The content of ash, on the contrary, vas comparatively much lower in germ. The thiamin content of the outer bran tissues of wheat is very low. A small quantity of bran containing thiamin only about a quarter (0.9 μg/g) of the amount contained in whole kernel (3.8 μg/g) was separated with a scouring apparatus of simple construction. It was further possible to separate material about 7 per cent of the weight of grain from its surface without more than 7 per cent decrease in the thiamin content; while the decrease in the fiber content was greater by far (about 40 per cent). The relation crude fat/thiamin is greater in bran tissues than in whole kernel. Analytical data are given of milling products and a series of flours of a commercial mill which was obtained by mixing mill streams in an order according to the ascending ash content. The possibility to control the amount of thiamin in commercial flour and its physiological value on the ground of the ash and fat contents is discussed. On the ground of the fat analysis it is to some extent possible to decide whether the vitamin or mineral substances found in flour has come into it »in a natural way» i.e. as a result of a high rate of extraction, or if a remarkable part of the nutrient in question has been added into it.
Copyright (c) 2024 L. H. Pulkki, K. Puutula https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The inequality of the Finnish soil with regard to the varying thickness of the soil layers of different age in heavy clay has previously (1) been described as a factor of strong influence on test conditions. The present paper deals chiefly with the effect of the acidity of the soil on the inequality of muddy clay and silt soil, and with the relation of the mechanical composition of silt soil and the various factors of fertility to the productivity of the test soil. The investigation leads to the following conclusions: 1. Even comparatively small changes in the mutual quantitative relations between the fine (<(0.06 mm) mineral refractions of the soil of the test field may have a decisive effect on the physical propercies of the soil and on the inequality of the test field. 2. Among the soil properties of an effectively cultivated, fertile test field in good condition the acidity may develop into a strongly yield restricting factor and thus give rise to quite considerable inequalities in the test field. 3. In the different parts of the test fields the quantities of exchangeable lime (2) also show consider able differences which may affect the yield, especially in the case of soils poor in lime. 4. Bearing in mind the results of the above investigation, it is advisable carefully to investigate the soil when choosing the sites for new experiment stations. Above all it should be ascertained that the experiment station will comprise the typical soils representing the different soils of the district. 5. At the same time special attention should be devoted to the investigation of the plots intended for test fields. In the first place the mechanical composition of the soil should be carefully determined and also at any rate the acidity of the soil and the exchangeable lime. 6. Plant growing tests as a method of investigation involve such an amount of work and expense and their results are so important to agriculture that a thorough soil investigation should be carried out on all test fields, this being the most important condition for the effectiveness and success of such tests.
Über die Resistenz der in Finnland anzubauenden Getreiderosten gegen Weizensteinbrand und Haferflugbrand
In der Landwirtschaftlichen Versuchsanstalt, Abteilung für Pflanzenkrankheiten, sind über die Resistenz von aus finnischen Pflanzenzüchtungsanstalten erhaltenen Sommerweizenlinien gegen Steinbrand [Tilletia caries (DC.) TUL.] Ver suche angestellt worden, deren Ergebnisse im folgenden wiedergegeben werden. Zugleich werden die in der Abteilung für Pflanzenkrankheiten in den Jahren 1937 1938 ausgeführten Versuche veröffentlicht, in denen die Resistenz verschiedener Hafersorten gegen Ustilago avenue (PERS.) JENS, erforscht wird.
Yliopiston maatalouskirjaston uushankinnat v. 1945
Copyright (c) 2024 Toimittaja Toimittaja https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Yliopiston maatalouskirjaston uushankinnat Tammi—Syysk. 1946: Valikoima
Eri uuttomenetelmlen vertailua helppoliukoisen fosforihapon esiintymissuhteiden selvittämisessä etelä-poh janmaan kasvinviljelyskoeaseman koekentällä
Esilläolevassa tutkimuksessa on vertailtu muutamien kemiallisten fosfaatinmääritysmenetelmien tuloksia viljelysalueella, jonka kasvuominaisuudet tunnetaan lähes 20:n vuoden ajalta. Fosfaatinmääritykset on tehty koekentältä järjestelmällisesti otetuista näytteistä ja muutamista toisaalta otetuista suuremmista ja muissa yhteyksissä tarkemmin tutkituista maanäytteistä. Vertailuun on otettu Spurwayn esittämä kenttämenetelmä 0.025 n. etikkahapolla uuttosuhteessa 1: 6, Egnérin esittämä menetelmä kalsiumlaktaatin ja suolahapon seoksella uuttosuhteessa 1: 50, Truogin esittämä menetelmä 0.002 n. rikkihapolla, jossa on 3 g/l ammoniumsulfaattia, uuttosuhteessa 1: 200, ja uusi menetelmä kalsiumasetaattipuskurilla, jonka pH on 3.7, uuttosuhteessa 1: 10. Käytetyistä menetelmistä antoi Spurwayn menetelmä parhaiten viljelyskokemuksien kanssa yhteen käyviä tuloksia. Lähes yhtä hyvin kävivät asetaattipuskurilla saadut tulokset yhteen niiden kanssa. Huonompi oli yhteenkäyminen Egnérin menetelmän tuloksilla ja kaikkein huonoin Truogin menetelmän tuloksilla.
Copyright (c) 2024 Martti Salonen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
In der Studie wird berichtet über die Untersuchungen, die im Sommer 1945 auf den Uferkulturen der zum Gewässergebiet des Oulujoki gehörenden Seen Pirttijärvi und Nuasjärvi ausgeführt worden sind über den Schaden, der den Kulturpflanzen durch das gegen Ende Juni eingetretene Hochwasser verursacht worden ist. Die Wasserstands- und Niederschlagsverhältnisse sowie die durchschnittlichen Wachstumszeiten im Untersuchungsgebiet sind in Abb. 1 wiedergegeben. Ausser den augenscheinlichen, die Schaden- und Abgangsgrenzen der verschiedenen Pflanzen angehenden Nivellierungen, deren Mittelwertergebnisse aus Tabelle 1 hervorgehen, sind den verschiedenen morphologischen Eigenschaften der Getreidepflanzen zugewandte Untersuchungen auf Grund von Ähren(Rispen-)proben aus den Kulturen ausgeführt worden. Zu jeder Probe haben 20 Ähren gehört. Die einer Probe entsprechenden Messungswerte sind in relative Werte umgerechnet und auf ihrer Grundlage graphische Darstellungen ausgearbeitet worden zu den Figuren 2—4, die also die Abhängigkeit der verschiedenen morphologischen Eigenschaften vom Wasserstand widerspiegeln. Ausserdem sind auch für 1 m2 grosse Probeflächen Ertragsbestimmungen ausgeführt worden, deren Ergebnisse aus Abb. G hervorgehen. Die Untersuchungen lehren, dass die Abgangsgrenze sich bei den verschiedenen Kulturpflanzen recht deutlich abhebt. Unter den Kulturpflanzen hat sich der Timothee in der Wasserresistenz als am besten erwiesen. Seiner Abgangsgrenze hat eine etwa 20tägige, der des Leins eine 14tägige und der des Roggens eine 11tägige Wasserdecke entsprochen. Die Abgangsgrenze von Hafer und Klee hat in der Hochwassergrenze gelegen, die der Gerste wiederum 3cm und die der Kartoffel 10 cm höher. Die Schadengrenze hat sich bei den Wiesenpflanzen schwer festlegen lassen. Sie hat sich wenigstens nicht viel höher als die Abgangsgrenze hingezogen. Bei den übrigen Pflanzen hat die Schadengrenze durch schnittlich etwa 30 cm oberhalb der Abgangsgrenze gelegen. Der Wasserschaden äussert sich bei den Kulturpflanzen teilweise als Lichtung des Bestandes, sehr stark aber auch als Minderung der Anzahl der in der Ähre enthaltenen Körner. Auf die Korngrösse hat das Hochwasser verhältnismässig wenig eingewirkt. Auf Grund der Untersuchungen sind die Kurven in Abb. 5 gezeichnet, die für den betreffenden Sommer die relativen Erträge von Roggen, Gerste und Hafer im Vergleich zum Mittelwasser des 30tägi gen Hochwasserstandes zeigen. Es sei bemerkt, dass der grösste Teil der Beobachtungen Sandtonböden betroffen hat und dass der Boden bei eintretendem Hochwasser infolge der reichlichen Niederschläge verhältnissmässig feucht gewesen ist Früher sind Untersuchungen über die Wirkung der am Anfang und am Ende der Vegetationszeit eingetretenen Hochwasser auf die Kulturen ausgeführt worden. Auf Grund dieser drei verschiedenen Zeitpunkten entsprechenden Untersuchungen ist in Abb. 7 eine Darstellung gegeben, die erkennen lässt, wie lange die verschiedenen Pflanzen die Wasserdecke vertragen haben, bevor ihr Ertrag im grossen ganzen verlorengegangen ist. In Anbetracht der verschiedenartigen Untersuchungsverhältnisse hat die Darstellung jedoch nur als richtunggebend zu gelten. Die Wiesenpflanzen scheinen im beginnenden Frühjahr, wenn der Boden gefroren ist, eine Wasserdecke bedeutend besser als im Mittsommer vertragen zu haben. Die Kulturpflanzen zeigen sich am empfindlichsten gegenüber dem Hochwasser, das im Mittsommer, wenn der Wachstumsvorgang am lebhaftesten ist, auf die Kulturen steigt. In der Reifezeit können sie sogar eine verhältnissmässig lang andauernde Wasserdecke vertragen. Es ist beobachtet worden, dass sich die Abgangsgrenze undeutlich ausbildet, wenn das Hochwasser zeitig im Frühjahr und gegen Ende der Vegetationszeit eintritt. Im ersteren Fall verursacht das Hochwasser hauptsächlich eine Lichtung des Bestandes, durch die die Undeutlichkeit der Abgangsgrenze bewirkt wird. Das in der Reifezeit eingetretene Hochwasser beeinflusst in erster Linie nur die Korngrösse, weswegen die Abgangsgrenze erst mittels Kornuntersuchungen festgelegt werden kann.
Copyright (c) 2024 Pentti Saukko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0