Agricultural and Food Science (AFSci) is a peer-reviewed journal, published quarterly. AFSci publishes original research reports on agriculture and food research in relation to primary production in boreal agriculture. Acceptable papers must be of international interest and have a northern dimension. We especially welcome papers related to agriculture in Boreal and Baltic Sea Region.
The Scientific Agricultural Society of Finland
Authors who publish with Agricultural and Food Science agree to the following terms: Authors retain copyright and grant the journal right of first publication with the work simultaneously licensed under a Creative Commons Attribution License that allows others to share the work with an acknowledgement of the work's authorship and initial publication in this journal. Authors are able to enter into separate, additional contractual arrangements for the non-exclusive distribution of the journal's published version of the work (e.g., post it to an institutional repository or publish it in a book), with an acknowledgement of its initial publication in this journal. Any part of the Agricultural and Food Science may be referred to assuming the Author, The Article, Publication with Volume and Number plus URL for the references have been provided.
Copyright (c) 2026 Tuula Puhakainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The effect of harvest time of ensiled whole crop field pea or faba bean on their composition and in vivo digestibility
This study evaluated the botanical, morphological and chemical composition of pea-wheat (PW) and faba bean-wheat (FBW) whole crop herbages at different harvest times at 2-week intervals in Northern Finland. The herbages were also ensiled in round bales and their in vivo digestibility was measured using the total faecal collection method with sheep. The grain legumes dominated in the stands so that the proportions of pea and faba bean were on average 0.912 and 0.824 (on dry matter (DM) basis). The harvest time affected the organic matter digestibility of the crops differently as it decreased for PW but increased for FBW with progressing growth. The average in vivo D-values of the silages were rather low (581 and 595 g kg-1 DM for PW and FBW, respectively). In vitro pepsin-cellulase digestibility predicted in vivo organic matter digestibility moderately well (R2=0.54), but the data set was small. Ensiled whole-crop cereal silages dominated by grain legumes showed potential as feeds for cattle.
in vitro digestibility, indigestible neutral detergent fibre, whole crop cereal silage, Vicia faba, Pisum sativum
Copyright (c) 2026 Kaisa Kuoppala, Timo Lötjönen, Arto Huuskonen, Marketta Rinne https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Improved forage quality through more frequent cutting regimes: Impacts on farm economics, domestic feed share, and GHG emissions on dairy farms
Increased forage quality from more frequent grass silage harvesting is often promoted as a measure to improve farm profitability, raise the domestic feed share, and reduce GHG emissions on dairy farms. However, how these effects depend on forage availability and management responses to avoid possible forage deficiency has received limited attention. Using a whole-farm optimisation model, we analysed the effects of a shift from a two-cut to a three-cut system on Norwegian dairy farms under different forage access and livestock adjustments. Higher forage quality allowed the same milk yield and growth per animal to be maintained with higher forage intake and lower concentrate use. Gross margins increased through lower concentrate costs when forage availability was sufficient, but declined under tight forage constraints unless mitigated by higher fertiliser use and livestock adjustments. The domestic feed shares generally increased as concentrate use declined, but the gain was offset when livestock adjustments increased concentrate reliance. Although higher forage quality has the potential to reduce emissions and emission intensities, the realised outcomes were mixed and depended on fertiliser use, herd size changes, and livestock adjustments.
farm management, optimisation, self-sufficiency, sustainability, concentrate feed
Copyright (c) 2026 Rasmus Bang, Bjørn Gunnar Hansen, Mario Guajardo, Jon Kristian Sommerseth, Ragnhild Borchsenius https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Improved subsurface drainage increased small grain cereal yield but not the soil carbon stock of a boreal clay soil
Removal of excess water by soil drainage is a prerequisite of proper yields in boreal agriculture. A functioning drainage system enables farming operations, maintains yields and improves the environmental performance of a field plot. As carbon input to soils in crop residues increases with the yield, increased crop production might benefit the carbon balance of the soil. We document the effects of drainage renovation on the yield and crop residue production of spring cereals at a long-term experimental site on Protovertic luvisol in south-western Finland and discuss their relevance for soil carbon sequestration. The yield and amount of crop residues were monitored continuously before (1985–1990) and after (1992–1997) a drainage renovation. The cereal yields almost doubled, reaching the current average yields, and the amount of crop residue increased by 30% after the improvement of the drainage system. This was, however, not significantly reflected in the soil carbon stock. Drainage renovation can be considered sustainable intensification that provides long-term benefits for crop production, but carbon sequestration likely requires more carbon input than is available in the cereal straw.
drainage renovation, crop yield, straw yield, carbon sequestration
Copyright (c) 2026 Kristiina Lång, Henri Honkanen, Janne Kaseva, Riitta Lemola, Risto Uusitalo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Biochar impacts on soil properties - A review focusing on Nordic research
Biochar used as a soil amendment has been reported to influence crop productivity and the environmental impacts of agriculture. The impacts are challenging to generalize, as they depend on regional farming and climatic conditions. We collected and synthesized the scattered research findings from Fennoscandian countries to increase understanding of biochar impacts (crop yield, soil hydraulic properties, soil structural stability, and carbon storage) in high-latitude agricultural soils. The influence of biochar was generally minor, with only a few sporadic clearly positive indications. While the number of study cases was too small to draw indisputable conclusions, low-fertility soils could be potential targets for biochar in boreal conditions. Also, global meta-analyses show the greatest yield increases in coarse-textured, nutrient-poor, and acidic soils. Such agricultural soils are, however, a minority in the Fennoscandian conditions, which calls for further systematic investigations on biochar application on non-arable soils. The synthesized experimental results indicate that biochar has the potential to increase the long-term soil carbon storage. Our review highlights the scarcity of long-term investigations into the effects of biochar ageing and, consequently, soil properties. Several field experiments set up over a decade ago could provide a sound basis for research focusing on biochar ageing.
soil amendment, soil hydraulic properties, aggregate stability, carbon storage, greenhouse-gas emissions
Copyright (c) 2026 Jari Hyväluoma, Mika Tähtikarhu, Kimmo Rasa https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Maankäyttölajien luokittelujen ja määritelmien yhtenäistämisestä
The instructions of the Finnish agricultural statistics, Board of Survey and communal taxation measurements for classification of land utilization types differ from each another, thus making it difficult to compare and to control the preliminary data of statistics. Definitions of land utilization classes have been inadequate causing uncertainty in information about area. In the present investigation a proposal has been made for a new classification which would be better comparable than the former one with the classification of the Board of Survey as well as for a more detailed definition of land utilization types. The aim of the definitions has been to attain such characteristic features which enable drawing of a definite line between different land utilization types even when persons with little training are employed as collectors of the required information. Besides, the principle adhered to, when determining the class of land utilization, has been not to take into account the temporary use of land outside its regular use. The land area belonging to one agricultural enterprise (excluding waters) is divided according to the new proposal to the following main groups: I. Agricultural land 11. Cultivable land 111. Actual forest land IV. Waste land. The agricultural land is divided into the following groups according to its use 1. Garden (orchard and vegetable garden) 2. Field. 3. Permanent pasture on fields 4. Meadow (natural meadow). 5. Cleared pasture. 6. Building site, roads, etc. The cleared pastures include enclosed treeless and stumpy pasture lands and in addition to these natural meadows similarly enclosed and permanently used as pasture. The cultivable land is divided into cultivable open peat moss and cultivable forest land. The latter together with the actual forest land forms the group which corresponds to the earlier forest land group. Proposed practice makes comparison with surveying areas easier.
Copyright (c) 2024 K. U. Pihkala https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Eräitä näkökohtia perinnöllisten tekijäin vaikutuksesta nautakarjan hedelmällisyyteen
Considering the decisive importance of fecundity on the whole Finnish cattle-breeding industry, the author has tried in the following research, which still is in its first phases, to bring forth some points of view, with which the selection of animals to be bred together could be made still more effective. Material has sofar only been collected from the districts of south-western Finland and Kuopio agricultural associations. The former includes west-Finnish and Ayrshire cattle, the cattle of the Kuopio province agricultural association area, on the other hand, chiefly consisting east-Finnish home-breed. The number of born twins has been examined in the research, their effect on production of the cow and later fecundity. In addition to this overtime calvings of cows have been examined, and to what extent breeding selection regarding proliferation can be rendered more effective on basis of this. A cow with an interval of 15 months or more between two successive calvings has been considered overtime. The material has been collected from reports sent to the Cattle-Breeding Dept, of the Agricultural Experimentary Institution by agricultural associations. Only cows who during their life-time have been more than twice overtime, have been recorded as overtimes. Material regarding twinresearch in the east-Finnish cattle remains for the time being considerably small, but the results have in any cace been published in this connection. The research continues and is extended to include all Finland’s 22 agricultural associations. The most important results of research are explained in the following summary 1) Cows giving twins have totalled 1,97 % of the Ayrshire cattle, 1,69 % of the western-Finnisch cattle and 0,63 % of the east-Finnish cattle. The small number of twins, in comparison with other groups, in the east-Finnish cattle may possible be a results of poorer feeding conditions. Calculated on basis of a single calving and in the above mentioned order, the number of twins born has been 0,33 %, 0,28 % and 0,09 %. Cows giving birth to two pairs of twins have amounted to 18,6 % in the Ayrshire cattle, 16,2 % in the western-Finnish cattle and 14,7 % in the east-Finnish cattle calculated on basis of the total number of twins born. Cows giving three pairs of twins have totalled in the above order 3.0 %, 2,7 % and 1,1 %. Both the Ayrshire and western-Finnish breeds include one cow who has given birth to four pairs of twins. Cows of an age higher than 10 years, which according to calculations made by the author is the average age of a Finnish cow, giving twins have totalled in the Ayrshire cattle 15,9 % of all Ayrshire cows giving twins, and correspondingly in the western-Finnish breed 19,6 % and in the east-Finnish breedc 25,7 %. 2) Twins including both sexes total about 50 % in the various breeds, and twins with only male or female calves about 25 % each. 3) Dead-born and back-to-life brought twin-individuals calculated from the total number of twins number in the above mentioned order in Ayrshire cattle 9.7 % and 11,5 %, in western-Finnish cattle 13,1 % and 8,7 % and in the east-Finnish cattle 10,5 % and 9,6 %. The birth of death-born female calves has been the smallest, and greatest among twins including both sexes. Female-calf twins have also included the greatest number of back-to-life brought calves. It is also worth observing that in some cases the female calf of a pair of twins including both sexes, has been brought to life, although it generally when mature remains infertile. 4) The differences in numbers of twins born during various months have been considerably small, but it seems, however, that both the Ayrshire and western-Finnish breeds generally give birth to more twins in the autumn and in March—April. With the east-Finnish breed March-—April months have also proven very succesful regarding twins. All examined breeds have included the greatest number of dead-born twins during July—August. 5) The production of milk and fats reached during the year of birth of twins, as also the fat-percentage in the milk, have been somewhat smaller than the corresponding productions during the year before and the year after. The mentioned differences however have no greater practical importance. 6) Cows twice or more overtimed included in those producing twins number in Ayrshire cattle 9,1 %, in western-Finnish cattle 2.7 % and in east-Finnish cattle 2,0 %, the corresponding percentages in the total cattles being 1,6 %, 0,7 % and 0.3 %. Of cows producing twins 13,2 % have become infertile in Ayrshire cattle, 13,3 % in western-Finnish cattle and 5,3 % in east-Finnish cattle, the average percentage of infertility in Finnish cattle being about 4-—5 %. The birth of twins thus severely overstrains the function of the cows sexual organs. 7) The daughters of twin-producing cows have despite their young age been more often overtime and infertile than the cows in the Finnish cattle to an average are. 8) Of cows who during their life-time have at least twice been overtime, 19,6 % in Ayrshire cattle have become infertile, the corresponding percentage in western-Finnish cattle being 24,5 % and in east-Finnish 12,8 %. 9) The daughters of overtime cows have become unregularly in calf or been infertile, some already after the first calving. 10) Of the 49 examined east-Finnish bulls, whose mothers and fathers mothers have been overtime or infertile, 24,8 % have produced cow-descendants which have been either weakly pregnant or infertile. 11) The mother or grandmothers from the fathers or mothers side, of the 17 east-Finnish bulls proved infertile, have either been overtime or later infertile. As a practical result of the above conclusions it can be established, that the birth of twins overstrains the sexual organs of the cow and can in many cases cause infertility. Inclination to giving twins in thus one of the factors decreasing fecundity, the effect of which is even felt in the daughters. In order to preserve regular pregnancy of cattle and to advance it, cows producing twins or even their descendants ought not to be chosen as pedigree animals or even as parents of bulls. In connection with examining of overtime births it has become evident, that cows twice or more overtime have later become infertile as also despite for the time being considerably small material it has become unquestionably evident, that both overtimedness and infertility are also dependant on hereditary factors. When developing permanent breeding cows and bulls the selection has thus to be directed to such mothers, who in addition to their other valuable characteristics have regularly become pregnant. As both overtimedness and inferiltity can be results of such outside factors, the elimination of which also causes the above drawbacks to disappear, it is possible, that in developing permanent breeding cows even mentioned modifications can be removed from breeding. For avoiding this naturally the fact whether infertility and overtimedness are caused by outside factors can to the extent possible be found out. According to my own opinion, however, only single overtimednesses may cause any reason for this, and especially if it is noticed in several cows in the same cattle. If, on the other hand, a second or further overtimednes or infertility is in question these individuals must be without mercy eliminated from the breeding-stock. Only a sharp breeding selection of this description can guarantee that all individuals with unadvantageous hereditary factors regarding fecundity, are eliminated from breeding. It is always practical to use inbreeding in various lines in turn in the cattle to guarantee results and establish the factors effecting fecundity naturally presupposing that the material is sufficient.
Copyright (c) 2024 Viljo Vainikainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The significance of potato virus diseases in Finland
Tiedot perunan virustautien levinneisyydestä eri maissa osoittavat, että näiden tautien aiheuttamat vahingot ovat vähäisimmät sellaisissa seuduissa, joissa vallitsee kylmä ja raaka ilmanala (vrt. 5, 12, 19). Vahingollisimpien virustautien tuhot ovat taasen suoranaisessa suhteessa niitä levittäviin hyönteisiin, lähinnä kirvoihin, siten että näiden esiintymistä ehkäisevät ilmasto- ym. tekijät ovat samalla esteenä virustautien suuremmille vahingoille (vrt. 1,5, 7, 12). Sellaisia seutuja, joissa perunan virustautien merkitys on vähäinen, ovat lähinnä pohjoisosissa maapalloa sijaitsevat maat, kuten Norja, Pohjois-Skotlanti, Kanada ja Alaska. Virustauteja esiintyy vähän myös Virossa, Hollannin rannikkoseuduilla, koillis- ja itäosissa Saksaa, Ruotsissa, lukuunottamatta etelä-osaa maasta (10, 11) sekä eri maiden vuoristoseuduissa. Suomen pitäisi kuulua maantieteellisen asemansa perusteella sellaisiin maihin, joissa perunan virustautien merkitys on vähäinen, ja kuten seuraavassa tullaan osoittamaan, siten onkin asianlaita suuressa osassa maata. Esitys perustuu pääasiallisesti niihin tietoihin, joita perunan virustaudeista on saatu perunakokeita suorittavilta koelaitoksilta ja koeasemilta. Maatalouskoelaitoksen kasvitautiosastossa kiinnitettiin perunan virustauteihin ensimmäisen kerran suurempi huomio v. 1924, jolloin osastolle oli hankittu ulkomailta, pääasiallisesti Saksasta ja Englannista kokeiltavaksi joukko syövänkestäviä perunalajikkeita. Kokeiltava peruna-aineisto osoittautui hyvin virustautiseksi. Kokeita jatkettaessa v. 1925 todettiin virustautien esiintyvän entistä voimakkaampina kaikissa sairaista mukuloista kasvaneissa yksilöissä. Havainnot v. 1925 kokeista nähdään taulukosta siv. 135. Useissa lajikkeissa oli suun osa yksilöistä kierreviroosin vaivaamia. Tämän ohella oli monissa lajikkeissa runsaasti muita virustauteja. Kokeita jatkettiin v. 1926, jolloin sato oli useimmissa kierreviroosia sairastavissa yksilöissä aivan mitätön, vain muutamia perunan alkuja vaivaisesti kehittyneissä varsissa. Kasvitautiosastossa on tarkkailtu jatkuvasti virustauteja perunakokeissa ja todettu, että varsinkin ulkomailta tuoduissa perunoissa niitä tavataan runsaasti, mm. v. 1945, jolloin osastolla oli kokeiltavana joukko Ruotsista saatuja perunalajikkeita. Useat näistä olivat melkoisesti kirjo-, kurttu- ja viiruviroosin saastuttamia. Maatalouskoelaitoksen kasvitautiosastolle on eri tahoilta maata saatu yleensä niukasti tietoja perunan virustaudeista, joka osaltaan osoittaa, etteivät viljelijät ole pitäneet niiden aiheuttamia vahinkoja merkittävän suurina. Hankkijan kasvinjalostuslaitoksessa Tammistossa oli tehty yksityiskohtaisempia havaintoja virustautien esiintymisestä perunakokeissa vv. 1939—43 ja 1945 (3). Virustauteja oli näinä kokeina vv. 1941—42 hyvin runsaasti. Muina havaintovuosina esiintyi virustauteja kokeissa, eräitä poikkeuksia lukuunottamatta, vain vähän. Vuonna 1945 saatiin perunan virustaudeista tietoja Maatalouskoelaitoksen kasvinviljelys-, puutarha- ja kasvinjalostusosastoilta, useimmilta kasvinviljelyskoeasemilta sekä Suomen Suoviljelysyhdistyksen Karjalan koeasemalta. Perunan virustaudeista on saatu tietoja myös Maataloushallituksesta, jonne niitä ovat lähettäneet alueneuvojat eri tahoilta maata kasvullisuuden tilaa selostavissa kuukausiraporteissaan. Viimeksi mainittujen tietojen mukaan on virustauteja todettu v. 1945 esiintyvän useissa Turun ja Porin läänin, Uudenmaan läänin sekä Hämeen läänin kunnissa. Muissa lääneissä on sen sijaan vain satunnaisesti, 1—2 kunnassa, ilmoitettu tavatun virustauteja. Perunan virustaudeista kerääntyneet tiedot osoittavat, että niitä tavataan Suomessa pääasiallisesti eteläosissa maata, runsaimmin Turun ja Porin, Uudenmaan ja Hämeen lääneissä. Muissa osissa Suomea ei perunan virustaudeilla näytä olevan sanottavampaa merkitystä. Maan eteläosissakaan eivät virustautien vahingot ole merkittävän suuret. Ne eivät aiheuta sielläkään perunan taantumista eli degeneroitumista siinä mielessä kuin monissa muissa perunaa viljelevissä maissa, joissa perunan siemen täytyy useilla seuduilla säännöllisesti vaihtaa uuteen virustaudeista vapaaseen joka vuosi tai ainakin 2—3 vuoden väliajoin. Edellä sanottu koskee varsinaisia perunanviljelyksiä. Koelaitoksilla ja koeasemilla saattaa esiintyä runsaasti virustauteja. Tämä johtuu pääasiallisesti siitä, että näille on tuotu jatkuvasti ulkomailta uutta peruna-aineistoa, joka on ollut enemmän tai vähemmän virustautista, ja joista taudit ovat vuorostaan levinneet muihin kokeiltavana oleviin lajikkeisiin. Virustautienleviämistä kokeista laajemmalle ympäristöönsä ei sen sijaan ole tähänastisten tietojen mukaan suuremmassa määrin tapahtunut. Sääsuhteilla on todettu olevan merkitystä perunan virustautien esiintymiseen Suomessa, kuten muissakin maissa. Brummer (3) mainitsee, että kun sääsuhteet olivat 1930-luvulla ja tämän vuosikymmenen alussa lämpimien ja vähäsateisten kesien vuoksi edulliset virustautien leviämiselle, on siitä ollut seurauksena erittäin edulliset olosuhteet perunan taantumissairauksien esiintymiselle Tammiston kasvinjalostuslaitoksella. Kun sääoloissa tapahtui viime vuosina käänne, kesät muuttuivat jälleen viileämmiksi ja runsassateisiksi, vähenivät virustaudit kokeissa hyvin huomattavasti. Muilta koe-elimiltä on saatu samankaltaisia tietoja. Suomessa tavattavista perunan virustaudeista ovat mainittavia kirjoviroosi, viiruviroosi ja kurttuviroosi. Näistä ovat kirjoviroosin aiheuttamat vahingot Suomessa, kuten muissakin maissa vähäiset. Suurempaa vahinkoa aiheuttaa viiruviroosi silloin kun sitä runsaammin esiintyy (2, 3, 15). Olisi voinut odottaa, että kierreviroosi olisi levinnyt muihin perunanviljelyksiin maatalouskoelaitoksella Tikkurilassa, silloin kun tautia esiintyi runsaasti edellä selostetuissa kasvitautiosaston lajikekokeissa vv. 1924—26. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, vaan säilyivät muut maatalouskoelaitoksen perunanviljelykset jatkuvasti vapaina kierreviroosista, samoin kuin aucuba-viroosista. Kierreviroosista ei ole saatu viljelijöiltä muistakaan osista Suomea eikä liioin koeasemilta sellaisia ilmoituksia, jotka osoittaisivat taudilla olevan maassamme suurempaa merkitystä. Kaikesta päättäen on kierreviroosi, joka monissa maissa on pahimpia perunan virustauteja, Suomessa käytännöllisesti katsoen merkityksetön. Samaa on sanottava aucuba-viroosista. Eri koe-elimiltä saadut tiedot perunalajikkeiden suhtautumisesta virustauteihin osoittavat, että Rosafolia on ollut kautta maan erittäin hyvin kestävä virustauteja vastaan. Se on ollut useimmilla koelaitoksilla ja koeasemilla lähes täysin vapaa virustaudeista. Virustauteihin nähden ovat havaintojen mukaan olleet moitteettomia tai vain lievästi alttiita myös lajikkeet King Georg V, Paul Wagner, Ostbote ja Tammiston aikainen. Siellä missä virustauteja, viiru- ja kurttuviroosia, on kokeissa runsaammin esiintynyt, ovat aikaisista lajikkeista olleet alttiita varsinkin lajikkeet Juli, Prof. Edler ja Vesijärvi. Muista lajikkeista ovat osoittautuneet näille taudeille enimmin alttiiksi lajikkeet Eigenheimer, Frühgold, Goldwährung, Magnum bonum, Preussen ja Upo-to-date. Virustaudeista vapaat siemenperunat ovat muodostuneet eräissä maissa tärkeäksi vientiartikkeliksi sellaisiin maihin, joissa näitä tauteja esiintyy runsaasti. Tällaisia perunaa vieviä maita ovat mm. Viro, Hollanti, Alaska ja Kanada. Myös Suomella pitäisi olla hyvät luontaiset edellytykset ryhtyä harjoittamaan virustaudeista vapaan siemenperunan kasvattamista vientiä varten sellaisiin maihin, joissa tällä tavaralla on kysyntää. Ainakin keski- ja pohjoisosat Suomea sopivat hyvin virustautipuhtaan perunansiemenen tuottamiselle. Kaupattavan siemenperunan tarkastaminen on Suomessa määritelty Maatalousministeriön päätöksellä siemenperunan laatuvaatimuksista 31 p:ltä elok. 1945 (18), jonka mukaan siemenperuna jaotellaan kolmeen luokkaan: valio-, laatu- ja kauppasiemeneen. Valiosiemenen on oltava tarkastettu sekä kentällä että laboratoriossa. Näiden tarkastusten perusteella on meillä mahdollisuus tuottaa siemenperunaa, joka täyttää sille muissa maissa asetut ehdot. Laki siementavarain maahantuonnista, maasta viennistä ja kaupasta 9 p:ltä huhtik. 1937 (17) antaa puolestaan viranomaisille oikeuden valvoa, että perunan viennissä ei pääse tapahtumaan laittomuuksia. Kuten alussa mainittiin ovat kirvat, erikoisesti persikkakina (Myzodes persicae Sulz.) tärkeimpiä perunan virustautien levittäjiä. Myzodes persicaen levittämiä viruksia Euroopassa (vrt. 1,5, 7, 12, 16) ovat Solanum virus 14, joka aiheuttaa kierreviroosin, Solanum virus 2 (viiruviroosin aiheuttaja), Solanum virus 3 (aiheuttaa yhdessä Solanum virus I:n kanssa kurttuviroosin) ja Solanum virus 9 (aucubaviroosin aiheuttaja). Kirjoviroosin aiheuttajan Solanum virus 1:n leviämistavoista ei olla täysin selvillä. Toisten tietojen mukaan se leviää pääasiallisesti kosketuksesta kasvista toiseen, toiset suhtautuvat tähän epäillen (5). Eräiden tietojen mukaan levittävät ripsiäiset Solanum virus I:tä. Kirvat eivät sen sijaan esiinny tämän viruksen levittäjinä. Heinzen ja Profftin (7) mukaan voivat Saksassa käytännöllisesti katsoen vain Myzodes persicae- ja Aulacorthum (Myzus) pseudosolani Theob. -kirva levittää virustauteja pellossa. Leachin (10) mukaan levittää Dolaris (Aphis) rhamni Boyer de Fonsc. Solanum virus 3:a. Eräiden muiden tutkimusten mukaan (vert. 1, 17) voivat perunan viruksia levittää myös muut kirvalajit sekä muutamat lehtikemppien, kaskaiden, ripsiäisten ja nurmiluteiden ryhmiin kuuluvat lajit. Ruotsissa suoritetut tutkimukset (13) osoittavat, että Myzodes persicaeta tavataan paitsi Etelä- Ruotsissa, myös muissa osissa maata; pohjoisin esiintymispaikka 63°15’pohj. leveyttä. Ossiannilsson osoittaa myöhemmin (14), että tätä kirvaa tavataan kasvihuonekasveissa eri tahoilla maata, joissa se voi talvehtia. Samoissa tutkimuksissa tehdään selkoa myös muiden perunan virooseja levittävien hyönteisten esiintymisestä Ruotsissa. Myzodes persicae ei ole Suomessakaan tuntematon. Heikinheimo mainitsee julkaisussaan v.lta 1944 (6), että Phrodon (Myzodes) persicaeta tavataan Suomessa pääasiallisesti kasvihuonekasveissa. Tämän julkaisun mukaan on ensimmäinen tieto lajista v:lta 1912, löydettynä Hibiscusesta Helsingistä. Samasta paikasta ja muilta paikkakunnilta Uuttamaata on Myzodes persicae löydetty myöhemmin useita kertoja erilaisista kasvihuoneiden koriste- ja vihanneskasveista. Maist. V. Kanervo totesi kirvaa v. 1937 Otavan maamieskoulun kasvihuoneessa lähellä Mikkeliä, useissa erilaisissa kasveissa, mm. perunassa. V. 1945 on ylioppilas O. Heikinheimo kirjoittajalle antamien tietojen mukaan todennut kirvaa useissa kasvitieteellisen puutarhan kasvihuonekasveissa Helsingissä. Nykyiset tiedot Myzodes persicaesta eivät voi antaa läheskään selvää kuvaa tämän lajin levinneisyydestä maassamme, puhumattakaan siitä, että niiden perusteella voisi tehdä johtopäätöksiä kirvan merkityksestä perunanviruksien levittäjinä. Ne osoittavat kuitenkin, että Myzodes persicae tavataan meillä, kuten Ruotsissakin pääasiallisesti kasvihuoneissa, joissa sillä on edellytykset talvehtimiseen. Persikka- ja aprikoosipuu, joihin kirva laskee munansa, ovat Suomessa kasvihuoneissakin siksi suuria harvinaisuuksia, että niillä ei voi olla mitään osuutta tämän kirvalajin levittäjänä. Myzodes persicaen talvehtiminen Brassica- lajeissa, joka on mahdollista mm. Walesissa (4), ei myöskään voi tulla kysymykseen Suomessa, koska meillä ei viljellä talven yli vihreinä pysyviä kaalilajeja. Muista kirvoista, joita tavataan maamme perunanviljelyksissä ja jotka kirjallisuustietojen mukaan voivat levittää perunan viruksia, mainittakoon Doralis rhamni Boyer de Fonsc., Neomyzus circum flecsus Buckton ja Aulacorthum sp. (todennäköisesti A. solani Kalt., jota pidetään A. pseudosolani Theob, synonyyminä). Näistä Doralis rhamni on mainittu Heikinheimon julkaisussa v.lta 1944 (5), ja tiedot muista lajeista on saatu äskettäin ed. m. julkaisun laatijalta. Muista perunoissa esiintyvistä hyönteisistä, joita esiintyy runsaasti maamme perunapelloissa ja jotka saattaisivat tulla kysymykseen perunaviroosien levittäjinä, mainittakoon kaskaisiin kuuluva Empasca (Chlorita) flavescens F. Perunan virustautien esiintymisen Suomessa, kuten muissakin maissa, täytyy olla riippuvainen niitä levittävistä kirvoista. Maassamme vallitsevan kylmän ilmanalan ja kasvukauden lyhyyden vuoksi ovat edellytykset perunavirooseja levittävien kirvojen lisääntymiselle kaikkialla Suomessa ja varsinkin keski- ja pohjoisosissa maata kaikesta päätellen vähäisemmät kuin eteläisemmissä maissa ja tästä johtuen myös perunan virustautien leviämismahdollisuudet pienemmät.
Copyright (c) 2024 E. A. Jamalainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Suomalaisen hunajan ominaisuuksista ja alkuperästä
Der Verfasser hat in den Jahren 1937 und 1938 eine Anzahl Proben von finnischem Honig, betreffend Wassergehalt, spezifisches Gewicht, Diastasegehalt, Invert und Rohrzuckergehalt und Wasserstoffionenkonzentration untersucht und dabei gleichzeitig eine Pollenanalyse der Honigproben durchgefürt. Die Ergebnisse der Untersuchungen haben gezeigt, dass der finnische Honig durcschnittlich 18,9 (10,0— 26,8) % Wasser enthält und dass das Sp. Gewicht im durchschnitt 1,423 (1,442—1,371) ist. Der Diastasegehalt des Honigs war hoch, da die Diastasezahl im durchschnitt 149 (8—28) war. Die untersuchten Honigproben enthielten im durchschnitt 70,7 (79,5—56,9) % Invertzucker und 1,825 (0,0—7,0) % Rohrzucker. Die Wassrstoff-ionenkonzentration, die mit der Chinhydronmethode ausgeführt wurde, zeigte einen durchschnittlichen pH-Wert von 3,91 (4,60—2,62). Für die Herkunftsbestimmung der Honigproben wurde eine Pollenanalyse durch-gefürt und konnte der Verfasser dabei feststellen, dass die am öftesten vorkommen den Pollen den Blumen Trifolium repens, Pirus malus, Ribes grossularia, Centaurea cyanus, Epilobium angustifolium, Fagopyrum esculentum, Pisum sativum, Tilia cor data, Vaccinium myrtillus, Viola tricolor, Taraxat um officinalis u.s.w. stammten.
Copyright (c) 2024 Erik Martimo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Artikkelissa on käsitelty lähinnä teoreettiselta kannalta rehujen jalostusarvolaskelmia, niiden merkitystä maatalouden kannattavuuskysymyksissä sekä jalostusarvolaskelmien puutteellisuuksia ja niiden tulosten käyttöä rajoittavia tekijöitä. Kun suomenkielinen termi korvaushinta ilmaisee rehujen arvon ainoastaan yksipuolisesti karjatalouden kannalta katsottuna, aiheuttaa sekaannusta verrattuna vastaaviin vieraskielisiin termeihin ja suomenkieliseen korvikearvo-termiin, olisi tarkoitukseen paremmin soveltuvaa termiä jalostusarvo käytettävä korvaushinnan asemesta. Ajatusyhteydestä riippuen voidaan käyttää myös jalostushintaa merkitsemään rehuista jalostamalla saatua taloudellista tulosta. Jalostusarvolaskelma olisi pyrittävä laatimaan siten, että tulos osoittaa kaikelle kotoiselle rehulle saadun jalostushinnan. Alempien tuotantokustannustensa perusteella olisi laidunrehun arvoksi ry:ä kohden laskettava puolet kotoisten rehujen keskimääräisestä jalostushinnasta. Muiden rehujen jalostushinta olisi laskettava ry-arvon, valkuaismäärän ja täyttävyyden perusteella. Karjatalouden ja kasvinviljelyksen kannattavuuskysymysten arvostelemiseen voidaan käyttää joko bruttojalostusarvoa tai nettojalostusarvoa, kuitenkin siten, että ainoastaan samoilla perusteilla laadittujen laskemien tuloksia verrataan toisiinsa. Kun bruttojalostusarvolaskelmaan ei sisälly ns. välillisiä kustannuksia, olisi laskelma suuremman yksinkertaisuutensa ja tulostensa luotettavuuden tähden soveltuvissa kohdin asetettava nettojalostusarvolaskelman edelle. Bruttojalostusarvoja ei voida käyttää rehujen arvioimiseen muiden kotieläinryhmien eikä eri viljelyskasvien tuotantokustannuslaskelmissa. Nettojalostusarvoja ei voida verrata samojen rehujen myyntihintaan ottamatta huomioon, että karjatalouden välilliset kustannukset, jotka sisältyvät nettojalostusarvolaskelman kustannuksiin, on suoritettava rehujen myyntihinnasta. Käytettäessä jalostusarvoja varastojen arvioimiseen ei korkokustannusta voida sisällyttää peruskustannukseen. Muiden kotieläinryhmien käyttämien rehujen hinnoittamiseen ja varastojen arvioimiseen voidaan käyttää ainoastaan rehujen keskimääräisiä, yleistä tasoa osoittavia jalostusarvoja. Nettojalostusarvolaskelmissa olisi rakennusten korko ja kuoletus vertailukelpoisten tulosten saavuttamiseksi laskettava joko käyttämällä annuiteettia tai laskettava korkokustannus puoleksi kunkin rakennuksen uudisarvon mukaisesta korkokustannuksesta. Jalostusarvolaskelmien suurimpana heikkoutena on pidettävä tulosten riippuvaisuutta käytettyjen rehujen laadusta sekä perusrehun (tai kotoisen rehun) määrästä verrattuna karjalle käytettyjen rehujen kokonaismäärään ja tilalla käytettävissä olevien rehujen määrään. Ratkaisevana tekijänä karjatalouden kannattavuutta arvosteltaessa on pidettävä käytettävissä olevista rehuista saatavaa kokonaishintaa. Vertailukelpoisten tulosten saavuttamiseksi olisi rehujen jalostusarvo laskettava muunnettua rehunviljelysalan hehtaaria kohden.
Copyright (c) 2024 Antti Mäki https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Cross-breeding Finnish sheep with Schwartzkopf rams
Suomalaisen lampaan vähäisen koon sekä heikon villantuotannon kohottamiseksi tuotettiin maahamme saksalaisten aloitteesta kolme schwartzkopf-pässiä, joilla koetarkoituksessa toivottiin risteytettävän suomalaisia uuhia. Kokeet aloitettiin v. 1940 ja sijoitettiin pässit Saaren kartanoon Mäntsälään, Keravan Nuorisovankilan tilalle Keravalle ja Laidunkoetilalle Mouhijärvelle. Koetuloksista mainittakoon: Suomalaisen lampaan villan hienous sekä alhainen villamäärä ovat olleet epätäydellisesti vallitsevat. Suomalaisen lampaan vähäinen elopaino ja pieni villan pesuhäviö ovat olleet vallitsevia ominaisuuksia. Schwartzkopf-pässien väritys on ollut epätäydellisesti vallitseva. Rakenteeltaan ja kooltaan ovat risteytyseläimet olleet paremmin kehittyneet kuin puhtaat suomalaiset karitsat. Karitsa tuotannoltaan ovat suomalaiset emät kuitenkin olleet taloudellisemmat. Risteytyseläimet ovat sairastuneet paljon herkemmin kuin suomalaiset lampaat. Tämän vuoksi samoin kuin siitäkin syystä, että suomalaisen lampaan jalostus vastaisuudessa suuntautuu turkisominaisuuksien kehittämiseen ei schwartzkopf-risteytyksiä ole syytä jatkaa. Suomalaisen lampaan ominaisuuksia on karakulristeytyksiä mahdollisesti lukuunottamatta pyrittävä kehittämään yksinomaan määrätietoisella puhdassiitoksella.
The shape of the egg and its inheritability
Kananmunan tultua erittäin tärkeäksi kansainväliseksi kauppatavaraksi ja kulutuksen noustessa yli 70 milj. kappaleen vuosittain on useissa tuontimaissa kiinnitetty huomiota kananmunien laatuun kuten tuoreuteen, kokoon, kuoren laatuun ym. ominaisuuksiin. Koska kauppatavaran yhdenmukaisuus teknillisistä syistä on kaupankäynnille eduksi, tekijä on tutkinut kananmunan muotoa ja sen periytymistä. Kananmunan muodon mittana tekijä on käyttänyt kananmunan leveyden suhdetta pituuteen, jolloin munan indeksi, muotoluku, on laskettu seuraavan kaavan mukaan: Kananmunan muotoluku = (100 × leveys)/pituus Aineistona on käytetty Siipikarjanhoitajain Liiton munintatarkastusasemalla 1930/31 olleitten 297 kanan 48 553 munaa. Kaikkien näiden munien keskimuotoluku (Ml) oli 71,3. Koska oli mahdollista, että eräät ulkonaiset tekijät saattoivat vaikuttaa kananmunien muotoon, on tekijä lähemmin tutkinut tuotantokauden pituuden, munintakuukauden, munien koon ja vuosituotannon vaikutusta kananmunien muotoon. Tulokset osoittavat, että 1) munan muoto ei muutu tuotantokauden lyhentyessä 11 kuukaudesta 9 kuukauteen, munien muotoluvun ollessa 11 kuukauden aikana säännöllisesti munineitten kanojen munilla 71,2, 10 kuukauden aikana säännöllisesti munineittenkanojen munilla 72,4, 9 kuukauden aikana säännöllisesti munineitten kanojen munilla 71,7. 2) munan muotoluku, muutamia poikkeuksia huomioonottamatta, muuttuu munintakauden aikana tasaisesti siten, että se pienenee 2,3 prosenttia eli 72,6:sta 70,3:een, ja munat siis tulevat tuotantokauden kuluessa hieman pitkulaisemmiksi (kuva 2 ja 3), 3) munan muotoluku on munan koosta riippumaton, ja vuorosuhdekerroin on (vuorosuhdetaulu 1) r = —0,031 ±0,019 ja regressiokerroin on (regressiotaulu 1) R(y/x) =—0,018 R(x/y) =—0,053, sekä että 4) munan muoto on myöskin riippumaton vuosituotannon runsaudesta, ja vuorosuhdekerroin on (vuorosuhdetaulu 2) r = +0,085 ± 0,058 ja regressiokerroin (regressiotaulu 2) R(y/x) = +0,0285. R(x/y) = +0,025 Kananmunan muoto on näin ollen osoittautunut edellä mainituista tekijöistä riippumattomaksi, joten sen voidaan katsoa periytyvän itsenäisenä tekijänä. Tarkoittaen varmistua viimeksi mainitusta käsityksestä tekijä mittasi vielä 265 kanan munat, joiden muotoluku vaihteli 63 ja 76 välillä ja jotka jakautuivat eri luokkiin siten kuin kuvasta 4 ilmenee. Kun siitokseen käytettiin kahta sisarusparia, joista kana 428 ja kukko A 1035 kuuluivat pitkämuotoisia munia munivaan ryhmään ja jonka kanan munan muotoluku oli 63,2, ja kanaa 97 ja kukkoa A 1362, jotka kuuluivat pyöreämuotoisia munia munivaan ryhmään ja jonka kanan munan muotoluku oli 75,2, niin edellisten parituksesta saatiin yksilöitä, joiden munien muodon arvoluku oli keskimäärin 64,5 ja vaihteli 60 ja 69 välillä, ja jälkimmäisten parituksesta saatujen jälkeläisten munien keskimääräinen arvoluku oli 76,7 ja vaihteli 72 ja 81 välillä. Edellä mainitut tulokset tukevat sitä käsitystä, että munan muoto on itsenäisesti periytyvä ominaisuus ja että meillä on mahdollisuuksia kehittää sellaisia kanakantoja, jotka munivat joko pitkulaisia tai pyöreitä munia. Tämän tutkimuksen perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, miten monta perintöyksikköä vaikuttaa munan muotoon, mutta todennäköisesti niitä on useita ja luonteeltaan saman vaikuttavia. Sodan johdosta oli kuitenkin pakko luopua tällaisten jalostusmahdollisuuksien tutkimisen jatkamisesta.
Determination of total quantity of cell wall constituents in foods and feeds
Raakakuitumääritys ehdotetaan korvattavaksi kettoaineidenkokonaispaljouden määrittämisellä. Menetelmä perustuu solusisällysaineiden ryhmään kuuluvien hiilihydraattien poistamiseen keittämällä näytettä 0.05 normaalisessa suolahappoliuoksessa.
Copyright (c) 2024 Lauri Paloheimo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Suolalisäyksen vaikutuksesta maan reaktioon
The object of the investigation described was to determine how added salts reduce the pH of the soil and how soon the latter rises when the soil is irrigated and percolated by water. The experiment was performed in paraffined cardboard containers with holes in their bottoms to let the water out. The 5 different soil types used appear in Table 1. A same volume, 325 ml, of all the different soils was used, and the weight in grammes as Well the volume weight and the loss of ignition are shown in Table 1. 26.4 mg ekv. of each kind of salt were used per pot = 81.3 mg ekv./l of soil. The salts used also appear in Table 1. From time to time the pots were watered with distilled water and in the intervals were left to dry more or less, as happens in nature. The soil area of the pots being 50 cm2, 100 ml water used in irrigation corresponds to 20 mm rain. The amount of water used at different times as well as the outflow of water are given in Table 2, which also shows the pH observed at different periods. In order to give a clear view of the proceedings graphic representations of the chief results are given in Figs. 1—5, in which the outflow of water is marked on the abscissa and the pH values on the ordinate. The results show that the addition of salts (with the exception of CaC03) has initially clearly reduced the pH of the test soils, but on irrigation the percolating water has washed away the released H-ion and the pH of the soil rises. This rise appears most swiftly and clearly when KCl is used. It can be stated that it will eventually have raised the pH definitely above that of the untreated soil. An addition of CaCl2 also causes the pH to rise but more slowly and leaves it at about the same level as the pH of the untreated soil. In general an outflow of 100 mm water seems already sufficient to wash away from the soil the H-ion released by the addition of salts. As the amount of water which in Finland yearly percolates the soil, may be estimated to average 200 mm of rain, it may be concluded that neutral salts cannot cause a permanent increase in the acidity of soil but may on the contrary cause a slight decrease. I able 3 shows the amount of exchangeable K and Ca found in the soil on the end of the experiment. The added K has effected a considerable washing away of Ca, and similarly the added Ca has to some extent caused the K to be washed away. The greater part of the added K and Ca (omitting the CaCO2) has been washed away from the soil. Table 4 shows the hygroscopic moisture of the soil on the end of the experiment. It has been only slightly influenced by the added salts.
Copyright (c) 2024 Martti Salonen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Viljelyskelpoisen maan levinneisyydestä suomessa
At the initiative of the Ministry of Agriculture the area of arable land was roughly estimated according to communities. Due to the circumstances the elucidation deals only with the southern Finland up to the line along the river Oulu. The investigation was directed only to such districts where at least one farm can be established, with no regard to the size and the owners of the farms to which these districts belong. In addition to the technical arability also the economical suitability for clearing as well as the ownership relations according to the groups of owners (state, community, parish, company and a private person) have been elucidated in the work. South of the river-Oulu-line the arable land has been noted to amount to about 750.000 ha. Two-thirds of the arable land consist of peat land and one-third of mineral soil. The majority of it belongs to private landowners. The map 1 illustrates the area of arable land according to communities, the map 2 the area of arable land in per cent of uncultivated land and the map 3 the percentage of peat land and mineral soil in arable land.
Copyright (c) 2024 Erkki Kivinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
On the heritability of supernumerary nipples in Finnish home-bred sheep
Tekijän suorittamista risteytyskokeista on ilmennyt, että lisänisäisyys on vallitseva ominaisuus. F2-polvessa on saatu lisänisäisiä ja normaalinisäisiä suhteessa 3:1. Eräillä lampailla on lisänisistäkin saatu maitoa. Taulussa 2 pyörylä tarkoittaa normaalinisää ja x lisänisää, numerot nisien pituuksia mm:einä ja keskellä olevat luvut normaali- ja lisänisien etäisyyksiä.
Professor Toivo Terho wirkte seit 1917 als Leiter der Tierzüchtungsableitung der Landwirtschaftlichen Versuchsanstalt, seit 1941 als Direktor dei gesamten Unter suchungsanstalt sowie seit 1924 als Dozent an der Univeisität Helsinki. Terhos Forschungsarbeit ist giundlegender Art gewesen, und es ist sein Verdienst, dass man in der finnischen Tierzüchtung schon sehr früh den Formalismus aufgegeben und dem Entwickeln der Produktionsseigenschaften Aufmerksamkeit zugewandt hat. Desgleichen hat Terho ein Tierzüchtungsprogramm aufgestellt, in dem man durch intensive Individuenwahl die Milch- und Fettproduktion sowie die Dauer der Melkperiode, das Bestimmen der erblichen Beschaffenheit der Bullen, bei dem man sich auf die Beurteilung der Nachkommen stütz, zu bessern gesucht hat. Zui Förderung der Pferdezucht hat Terho einen Zugmesser entworfen, der an einem Auto zu befesti gen ist und leicht auf den jeweils erforderlichen Widerstand eingestellt werden kann. Durch Ziehen des Messwagens hat heutzutage jeder Hengst eine bestimmte Forde rungen erfüllende Probe zu bestehen, bevor er in das Stammbuch eingetragen wird. Terhos vielseitige Arbeit zugunsten der finnischen Haustierzüchtung hat ihn zu einem Bahnbiechei gemacht, an den wii uns mit unvergänglicher Dankbarkeit zu erinnern haben.
Työnmenekistä lehdesten teossa sekä lepän ja koivun lehtien kokoomuksesta ja rehuarvosta
Work requirements for gathering of leaf fodder were investigated by using the following methods: 1) leaf fodder was gathered in ordinary way into bunches about 1,2 m in length and 30 cm in diameter, dried and stored in barn, 2) leaf fodder was cut in 3—4 m long pieces, placed on drying-hurdle 1 and allowed to stay there until winter. The quantity of leaves to be gained was determined and the fodder analyzed both fresh and dried. On the basis of the analyses the feed unit value and content of digestible protein were calculated. The chief results were as follows: The fresh bunches of leaf fodder contained 45 % leaves and 55 % undershrub; the air-dry bunches 43 % leaves and 57 % undershrub. In the course of drying the bunches lost about 50 % of their weight, the loss being approximately the same in regard to leaves and undershrub. The chemical composition of the dry matter of alder and birch leaf was approximately equal to that of good clover-hay, the former having, however, a higher protein content. During drying and storing changes took place in the composition of the leaf dry matter, N-free extracts and raw fat were decreased while fibre and protein were increased, the last mentioned in a considerable degree. The change in the leaf fodder stored upon hurdle was more distinct than in fodder bound in bunches. These changes indicate that nutritive losses have occurred in the leaves during storage and especially in the hurdle method these losses have been heavy. On the basis of the analyses it was calculated that 100 kg of dry (85 % dry matter) stripped leaves of alder make 43 f.u. and the same quantity of birch leaves 46 f.u. Accordingly 100 kg of fresh bunches of leaf fodder contained 8 f.u. and 100 kg of dry bunches 16 f.u. Dry leaves of alder contained 9,1 % digestible pure protein and those of birch 7,3 %. Gathering of bunches required 86,2 minutes of efficient working time per 100 kg of fresh leaf fodder. The average work output in a 10 hour day was 114 pieces of 5 kg bunches corresponding to about 44 f.u. The transport to barn required besides 16,9 min. of man work and 12,0 min. of horse work per 100 kg of fresh bunches. The efficient working time required for the making of hurdles was 63,4 min. per the amout of leaf fodder which corresponded to 100 kg of fresh bunches or some 30 % less than for the gathering of bunches. The leaf fodder stored on the hurdles lost its green colour before winter, turned dark brown and was reluctantly eaten by sheep. In the bunches the leaves remained green and were readily eaten. It is likely that the nutritive losses and the subsequent deterioration of the leaves involved in the hurdle method are so great that this procedure dan hardly be recommended although the work reserve is considerable compared with that in the gathering of bunches and no storage room is required.
Copyright (c) 2024 Paavo Kananoja https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Yliopiston maatalouskirjaston uushankinnat v. 1945
Copyright (c) 2024 Toimittaja Toimittaja https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Öljypellavan viljelyn alkutaipaleelta suomessa: Vuonna 1942 tuotetun siemenen laatu
During the war in 1942 cultivation of oil-flax was started in Finland in order to produce raw material for oil industry. Seed brought from Argentina previous year was used for sowing. The cultivated area in 1942 was only 395 ha. The analysis of the seed produced shows that although the Argentine oil-flax ripens very late it may yield raw material the oil content of which approaches that of the imported Argentine flax-seed. The oil content of the samples from 1942 crop was 43,3% and the crude protein content 22.9 % of the dry matter.
Copyright (c) 2024 Otto Valle, Liisa Mali https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Distribution of thiamin (Vitamin B1) and fat in wheat grain
The chief purpose of the experiments has been to find out the thiamin content of the different parts of wheat grain. Special attention has been paid to the relation of the thiamin and fat content in germ, in the outer bran tissues, and in flours of different grades. On comparing the yeast fermentation method and thiochrome method with each other the former gave 45 to 85 per cent higher values for thiamin than the latter. The results presented in this paper were obtained by using the thiochrome method. All thiamin, as well as crude fat, ash, and fiber contents are given on dry basis. 70 to 80 per cent of the thiamin contained in wheat is concentrated in the germ end of the kernel. In analysis there were obtained the following contents for the germ preparations separated in a special way; ash 5.6 & 5.7 %; thiamin 35.1 & 35.0 μg/g; fat 18.8 & 15.8 % (the corresponding figures of whole kernel; 1.8 & 2.0 %; 3.9 & 3.5 μg/g; and 2.0 & 2.0 %). The thiamin content of the germ preparation was accordingly 9 to 10 times and the fat content 8 to 10 times greater than that on whole kernel so that the relation of the thiamin and fat contents in the germ preparation was about the same as in whole kernel. The content of ash, on the contrary, vas comparatively much lower in germ. The thiamin content of the outer bran tissues of wheat is very low. A small quantity of bran containing thiamin only about a quarter (0.9 μg/g) of the amount contained in whole kernel (3.8 μg/g) was separated with a scouring apparatus of simple construction. It was further possible to separate material about 7 per cent of the weight of grain from its surface without more than 7 per cent decrease in the thiamin content; while the decrease in the fiber content was greater by far (about 40 per cent). The relation crude fat/thiamin is greater in bran tissues than in whole kernel. Analytical data are given of milling products and a series of flours of a commercial mill which was obtained by mixing mill streams in an order according to the ascending ash content. The possibility to control the amount of thiamin in commercial flour and its physiological value on the ground of the ash and fat contents is discussed. On the ground of the fat analysis it is to some extent possible to decide whether the vitamin or mineral substances found in flour has come into it »in a natural way» i.e. as a result of a high rate of extraction, or if a remarkable part of the nutrient in question has been added into it.
Copyright (c) 2024 L. H. Pulkki, K. Puutula https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
In der Studie wird berichtet über die Untersuchungen, die im Sommer 1945 auf den Uferkulturen der zum Gewässergebiet des Oulujoki gehörenden Seen Pirttijärvi und Nuasjärvi ausgeführt worden sind über den Schaden, der den Kulturpflanzen durch das gegen Ende Juni eingetretene Hochwasser verursacht worden ist. Die Wasserstands- und Niederschlagsverhältnisse sowie die durchschnittlichen Wachstumszeiten im Untersuchungsgebiet sind in Abb. 1 wiedergegeben. Ausser den augenscheinlichen, die Schaden- und Abgangsgrenzen der verschiedenen Pflanzen angehenden Nivellierungen, deren Mittelwertergebnisse aus Tabelle 1 hervorgehen, sind den verschiedenen morphologischen Eigenschaften der Getreidepflanzen zugewandte Untersuchungen auf Grund von Ähren(Rispen-)proben aus den Kulturen ausgeführt worden. Zu jeder Probe haben 20 Ähren gehört. Die einer Probe entsprechenden Messungswerte sind in relative Werte umgerechnet und auf ihrer Grundlage graphische Darstellungen ausgearbeitet worden zu den Figuren 2—4, die also die Abhängigkeit der verschiedenen morphologischen Eigenschaften vom Wasserstand widerspiegeln. Ausserdem sind auch für 1 m2 grosse Probeflächen Ertragsbestimmungen ausgeführt worden, deren Ergebnisse aus Abb. G hervorgehen. Die Untersuchungen lehren, dass die Abgangsgrenze sich bei den verschiedenen Kulturpflanzen recht deutlich abhebt. Unter den Kulturpflanzen hat sich der Timothee in der Wasserresistenz als am besten erwiesen. Seiner Abgangsgrenze hat eine etwa 20tägige, der des Leins eine 14tägige und der des Roggens eine 11tägige Wasserdecke entsprochen. Die Abgangsgrenze von Hafer und Klee hat in der Hochwassergrenze gelegen, die der Gerste wiederum 3cm und die der Kartoffel 10 cm höher. Die Schadengrenze hat sich bei den Wiesenpflanzen schwer festlegen lassen. Sie hat sich wenigstens nicht viel höher als die Abgangsgrenze hingezogen. Bei den übrigen Pflanzen hat die Schadengrenze durch schnittlich etwa 30 cm oberhalb der Abgangsgrenze gelegen. Der Wasserschaden äussert sich bei den Kulturpflanzen teilweise als Lichtung des Bestandes, sehr stark aber auch als Minderung der Anzahl der in der Ähre enthaltenen Körner. Auf die Korngrösse hat das Hochwasser verhältnismässig wenig eingewirkt. Auf Grund der Untersuchungen sind die Kurven in Abb. 5 gezeichnet, die für den betreffenden Sommer die relativen Erträge von Roggen, Gerste und Hafer im Vergleich zum Mittelwasser des 30tägi gen Hochwasserstandes zeigen. Es sei bemerkt, dass der grösste Teil der Beobachtungen Sandtonböden betroffen hat und dass der Boden bei eintretendem Hochwasser infolge der reichlichen Niederschläge verhältnissmässig feucht gewesen ist Früher sind Untersuchungen über die Wirkung der am Anfang und am Ende der Vegetationszeit eingetretenen Hochwasser auf die Kulturen ausgeführt worden. Auf Grund dieser drei verschiedenen Zeitpunkten entsprechenden Untersuchungen ist in Abb. 7 eine Darstellung gegeben, die erkennen lässt, wie lange die verschiedenen Pflanzen die Wasserdecke vertragen haben, bevor ihr Ertrag im grossen ganzen verlorengegangen ist. In Anbetracht der verschiedenartigen Untersuchungsverhältnisse hat die Darstellung jedoch nur als richtunggebend zu gelten. Die Wiesenpflanzen scheinen im beginnenden Frühjahr, wenn der Boden gefroren ist, eine Wasserdecke bedeutend besser als im Mittsommer vertragen zu haben. Die Kulturpflanzen zeigen sich am empfindlichsten gegenüber dem Hochwasser, das im Mittsommer, wenn der Wachstumsvorgang am lebhaftesten ist, auf die Kulturen steigt. In der Reifezeit können sie sogar eine verhältnissmässig lang andauernde Wasserdecke vertragen. Es ist beobachtet worden, dass sich die Abgangsgrenze undeutlich ausbildet, wenn das Hochwasser zeitig im Frühjahr und gegen Ende der Vegetationszeit eintritt. Im ersteren Fall verursacht das Hochwasser hauptsächlich eine Lichtung des Bestandes, durch die die Undeutlichkeit der Abgangsgrenze bewirkt wird. Das in der Reifezeit eingetretene Hochwasser beeinflusst in erster Linie nur die Korngrösse, weswegen die Abgangsgrenze erst mittels Kornuntersuchungen festgelegt werden kann.
Copyright (c) 2024 Pentti Saukko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Esillä olevassa tutkimuksessa on vertailtu muutamien humuksen määritystapojen, nimenomaan oksidimetristen märkäpolttojen antamia tuloksia Suomen maaperästä. Kokeita on suoritettu Altenin menetelmällä (2-n K2Cr2O7), 1-n K2Cr2O7:lla ja lisäksi permanganaattipoltolla (0.1-n KMnO4). Tutkimuksessa on käytetty muutamia tunnettuja orgaanisia aineita (manniitti, tärkkelys ja selluloosa) sekä humuspitoisuudeltaan erilaisia maanäytteitä. Tuloksista voidaan esittää seuraavat päätelmät: 1. 0.1-normaalisella kaliumpermanganaatilla saadaan Simonin esittämää menettelytapaa käyttäen maan vesiuutteista ilmeisesti oikeaan osuvia hiilipitoisuuksia. 2. Maaperän humuspitoisuutta tutkittaessa saadaan kaliumpermanganaatilla alemmista mantukerroksista hyvin samanlaisia hiilipitoisuuksia kuin Altenin menetelmällä, mutta vähemmän lahonneista pintakerroksista se antaa liian pieniä lukuja. 3. 1-n K2Cr2O7 on liian heikko hapetin, ja sillä maaperän humusta poltettaessa saadut C-pitoisuudet ovat vain noin 9/10 2-n K2Cr2O7:n antamista. 4. Liekillä keittäminen ei ole tarkasta aikarajoituksesta huolimatta sopiva bikromaattipolton reaktion kiihdyttämiseen, vaan tähän tarkoitukseen soveltuu paremmin pitkä reaktioaika kiehuvassa vesihauteessa. 5. 2-normaalinen kaliumbikromaatti (Altenin menetelmä) antaa erilaisia humusnäytteitä tutkittaessa parhaiten kuivapolttojen (elementaarianalyysi ja hehkutushäviö) kanssa yksiin käyviä ja todennäköisesti melko oikeita hiilipitoisuuksia. 1. 0.1-normaalisella kaliumpermanganaatilla saadaan Simonin esittämää menettelytapaa käyttäen maan vesiuutteista ilmeisesti oikeaan osuvia hiilipitoisuuksia. 2. Maaperän humuspitoisuutta tutkittaessa saadaan kaliumpermanganaatilla alemmista mantukerroksista hyvin samanlaisia hiilipitoisuuksia kuin Altenin menetelmällä, mutta vähemmän lahonneista pintakerroksista se antaa liian pieniä lukuja. 3. 1-n K2Cr2O7 on liian heikko hapetin, ja sillä maaperän humusta poltettaessa saadut C-pitoisuudet ovat vain noin 9/10 2-n K2Cr2O7:n antamista. 4. Liekillä keittäminen ei ole tarkasta aikarajoituksesta huolimatta sopiva bikromaattipolton reaktion kiihdyttämiseen, vaan tähän tarkoitukseen soveltuu paremmin pitkä reaktioaika kiehuvassa vesihauteessa. 5. 2-normaalinen kaliumbikromaatti (Altenin menetelmä) antaa erilaisia humusnäytteitä tutkittaessa parhaiten kuivapolttojen (elementaarianalyysi ja hehkutushäviö) kanssa yksiin käyviä ja todennäköisesti melko oikeita hiilipitoisuuksia.
Copyright (c) 2024 Jouko Vuorinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Laskelmia maanviljelyksen taloudellisista edellytyksistä sotavuosina
A study was made to determine the profitableness of Finnish agriculture in wartime provided that all its products were sold at maximum prices according to regulations and that all agricultural workers including the farmers themselves received the same wages as according to statistics were paid to annual worker with own provision. For this purpose a detailed estimate was formed of the gross return of agriculture and of operating expenses on the average in years 1935—39 as well as in the household years 1940—41, 1941—42, 1942—43, 1943—44 and 1944—45. As to the last-mentioned year the estimate has been made in advance and requires adjustment. The financial return of the agriculture in different years is presented in Table 4 in which the amount of the assumed gross return, operating expenses, and net return is expressed in millions of marks in the whole country and the amount of net return in marks per hectare of agricultural area.
The inequality of the Finnish soil with regard to the varying thickness of the soil layers of different age in heavy clay has previously (1) been described as a factor of strong influence on test conditions. The present paper deals chiefly with the effect of the acidity of the soil on the inequality of muddy clay and silt soil, and with the relation of the mechanical composition of silt soil and the various factors of fertility to the productivity of the test soil. The investigation leads to the following conclusions: 1. Even comparatively small changes in the mutual quantitative relations between the fine (<(0.06 mm) mineral refractions of the soil of the test field may have a decisive effect on the physical propercies of the soil and on the inequality of the test field. 2. Among the soil properties of an effectively cultivated, fertile test field in good condition the acidity may develop into a strongly yield restricting factor and thus give rise to quite considerable inequalities in the test field. 3. In the different parts of the test fields the quantities of exchangeable lime (2) also show consider able differences which may affect the yield, especially in the case of soils poor in lime. 4. Bearing in mind the results of the above investigation, it is advisable carefully to investigate the soil when choosing the sites for new experiment stations. Above all it should be ascertained that the experiment station will comprise the typical soils representing the different soils of the district. 5. At the same time special attention should be devoted to the investigation of the plots intended for test fields. In the first place the mechanical composition of the soil should be carefully determined and also at any rate the acidity of the soil and the exchangeable lime. 6. Plant growing tests as a method of investigation involve such an amount of work and expense and their results are so important to agriculture that a thorough soil investigation should be carried out on all test fields, this being the most important condition for the effectiveness and success of such tests.
Über das Verhältnis zwischen frühreife und Ertragsfähigkeit beim Hafer
Tutkimuksessa osoitetaan, että kauralajikkeiden aikaisuuden ja satoisuuden välillä vallitsee negatiivinen korrelaatio. Kultasade 11-kauran satoisuuteen verrattuna merkitsee yhden päivän aikaisuusero keskimäärin n. 1.33 % satoisuuseroa. Näin ollen kauralajikkeita, joiden satoisuusero (Kultasade H-kauraan verrattuna) on kutakin kasvupäivää kohti 1.33 %, voidaan pitää aikaisuuteensa nähden keskenään yhtä satoisina, eli niiden T-satoisuus on keskenään yhtä suuri. Tutkittavan lajikkeen T-satoisuus lasketaan kaavasta: T-satoisuus = R—1.33 T, jolloin R = ko. lajikkeen prosenttinen sato Kultasade 11-kauran (mittarilajikkeen) sadon määrästä ja T = tutkittavan lajikkeen ja Kultasade 11-kauran aikaisuusero päivissä; mittarilajiketta aikaisemman lajikkeen T-arvo on (—) merkkinen, myöhäisemmän (+ ) merkkinen. Kauralajikkeille lasketut T-satoisuudet osoittavat, että parhaiden myöhäisten kaura lajikkeiden (esim. Örn-kauran) satoisuus on erittäin hyvä, joten entistä tuntuvasti satoisampien myöhäisten lajikkeiden luominen kasvinjalostustietä, tavanomaista risteytysmenetelmää käyttäen, tuottanee vaikeuksia. Sen sijaan aikaisten kauralajikkeiden satoisuudessa on todennäköisesti vielä paljon parantamisen varaa.
Copyright (c) 2024 Onni Pohjakallio https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Über die Resistenz der in Finnland anzubauenden Getreiderosten gegen Weizensteinbrand und Haferflugbrand
In der Landwirtschaftlichen Versuchsanstalt, Abteilung für Pflanzenkrankheiten, sind über die Resistenz von aus finnischen Pflanzenzüchtungsanstalten erhaltenen Sommerweizenlinien gegen Steinbrand [Tilletia caries (DC.) TUL.] Ver suche angestellt worden, deren Ergebnisse im folgenden wiedergegeben werden. Zugleich werden die in der Abteilung für Pflanzenkrankheiten in den Jahren 1937 1938 ausgeführten Versuche veröffentlicht, in denen die Resistenz verschiedener Hafersorten gegen Ustilago avenue (PERS.) JENS, erforscht wird.
Eri uuttomenetelmlen vertailua helppoliukoisen fosforihapon esiintymissuhteiden selvittämisessä etelä-poh janmaan kasvinviljelyskoeaseman koekentällä
Esilläolevassa tutkimuksessa on vertailtu muutamien kemiallisten fosfaatinmääritysmenetelmien tuloksia viljelysalueella, jonka kasvuominaisuudet tunnetaan lähes 20:n vuoden ajalta. Fosfaatinmääritykset on tehty koekentältä järjestelmällisesti otetuista näytteistä ja muutamista toisaalta otetuista suuremmista ja muissa yhteyksissä tarkemmin tutkituista maanäytteistä. Vertailuun on otettu Spurwayn esittämä kenttämenetelmä 0.025 n. etikkahapolla uuttosuhteessa 1: 6, Egnérin esittämä menetelmä kalsiumlaktaatin ja suolahapon seoksella uuttosuhteessa 1: 50, Truogin esittämä menetelmä 0.002 n. rikkihapolla, jossa on 3 g/l ammoniumsulfaattia, uuttosuhteessa 1: 200, ja uusi menetelmä kalsiumasetaattipuskurilla, jonka pH on 3.7, uuttosuhteessa 1: 10. Käytetyistä menetelmistä antoi Spurwayn menetelmä parhaiten viljelyskokemuksien kanssa yhteen käyviä tuloksia. Lähes yhtä hyvin kävivät asetaattipuskurilla saadut tulokset yhteen niiden kanssa. Huonompi oli yhteenkäyminen Egnérin menetelmän tuloksilla ja kaikkein huonoin Truogin menetelmän tuloksilla.
Nuorten emakkojen ja leikkojen lisäkasvukyky toisiinsa verrattuna
Hinsichtlich der Frage, ob im Zuwachsvermögen der auf ein Gewicht von 90—100 kg gemästeten Säue und gleich schwerer kastrierter Eber oder Borge ein Unterschied besteht, begegnet man im Schrifttum (1, 2,3, 4) auseinandergehenden Auffassungen. Aus diesem Grunde und weil der Frage bedeutendes theoretisches wie auch praktisches Intresse zukommt, ist sie in der vorliegenden Untersuchung einer erneuten Betrachtung unterzogen worden. Als Untersuchungsstoff hat ein Material gedient, das im Laufe der Jahre zusammengekommen ist bei vergleichenden Versuchen, die an der Versuchsstation für Schweinewirtschaft über verschiedene Schweinestämme ausgeführt worden sind. In diese Versuche sind aus je vier Tieren bestehende Gruppen einbezogen; die zu ihnen gehörenden Ferkel entstammen demselben Wurf. Die Gruppen umfassen normalerweise 2 Säue und 2 Borge, die in derselben Bucht gepflegt werden und aus demselben Trog fressen. In Abstammung, Pflege und Fütterung bestehen also bei ihnen so gleichartige Wachstumsbedingungen, wie sie in der Praxis überhaupt angeordnet werden können. Die Tiere werden einmal wöchentlich gewogen und bei einem Gewicht von 00—100 kg geschlachtet. Für die statistische Behandlung wurden die Wägungsergebnisse der bis zum Jahre 1939 gezüchteten, im Vorfrühling geborenen Gruppen genommen, die 2 Säue und 2 Borge umfassten und deren Tiere alle bis zu einem Gewicht von 90—100 kg erzogen wurden. Es bestanden 100 Gruppen, die 200 Säue und 200 Borge zählten. Für beide Gruppen wurde eine gewöhnliche Korrelationstafel über die Wechselbeziehung zwischen Alter und Gewicht aufgestellt. Die mittleren Gewichte der Gruppen von je 200 Tieren in verschiedenem Alter gehen aus der Zusammenstellung auf S. 139 und aus dem Diagramm auf S. 140 hervor. Als Endergebnis der Untersuchung hat sich herausgestellt, dass die von denselben Eltern abstammenden, auf gleiche Weise gefütterten Säue und Borge 90 kg Gewicht oder Bacongewicht durchschnittlich gleich schnell erreichen, so dass das Zuwachsvermögen beider Geschlechter zum mindesten bei intensiver Fütterung in den 21—30 ersten Lebenswochen gleich ist.
Copyright (c) 2024 Ilmari Poijärvi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kalkituksen vaikutuksista maaperän orgaaniseen ja helppoliukoiseen fosforiin
The purpose of the investigation is to elucidate which part of the phosphorus of soil is changed to easily soluble and root-soluble by liming and how fertilizing effects on the organic phosphorus of soil. For test material samples were selected to represent as far as possible the types of soil in which 1 the total phosphorus consists to a great extent of organic phosphorus and to a smallest possible extent of ferric and aluminium phosphates (heavy clay 5) and 2. the total phosphorus consists to a great extent of ferric and aluminium phosphates and to a small extent of organic phosphorus (muddy clay 4). Besides, in some samples phosphorus is present both in organic form and as ferric and aluminium phosphates (muddy clay 3), and the content of both being low (heavy clay 6). In addition, samples have been obtained from many years’ fertilizer experiment fields. Soil samples have been preserved limed and moistened in different ways for 9 months (Table 1) and for 6 months (Table 2). After incubation lime the organic phosphorus of samples was determined by treating with 0.25 N NaOH and easily soluble phosphorus with lactate method (Table 1). The samples preserved for a shorter period were analyzed according to Neubauer test whereby 3 successive harvests were made (Table 2). Due to liming organic phosphorus was decreased and the lactate-soluble phosphorus increased in samples containing amply organic phoshorus (Table 1). The Neubauer test gave similar results as the lactate method (Table 2). It can be concluded from the data that the increase of lactate-soluble and root-soluble phosphorus caused by liming is to a large extent ascribable to mobilization of organic phosphorus since it is greatest in soils where the percentage of organic phosphorus is highest. A part of the increase of easily soluble phosphorus is due to hydrolyzation of ferric and aluminium phosphates, since also in samples, containing little organic phosphorus but plenty of ferric and aluminium phosphates (muddy clay 4), increase of easily soluble phosphorus has occurred. In soil containing very little phosphorus both in organic form and as ferric and aluminium phosphates no increase of easily soluble phosphorus has been noted, on the contrary, a distinct reduction has been observed. Fertilizing has no effect on the percentage of organic phosphorus (Table 1). It seems that the amount of organic phosphorus depends more on the type of soil than on fertilizing.