AURAICA. Scripta a Societate Porthan edita
Auraica on kerran vuodessa ilmestyvä monitieteinen verkkolehti, jossa julkaistaan Turun Akatemiaan aikaan ja H. G. Porthaniin sekä laajemminkin tiede-, aate- ja kulttuurihistoriaan liittyviä tutkimuksia. Julkaisija on Porthan-Seura ry.
Lehdellä on oikeus julkaista artikkelit sekä verkkoversiossa että mahdollisessa painetussa versiossa. Tekijän­oikeus säilyy kirjoittajalla siten, että alkuperäinen julkaisuoikeus on Auraica-lehdellä. Artikkelia voi vapaasti käyttää opetuksessa ja tutkimuksessa sekä muuhun ei-kaupalliseen tarkoitukseen siten, että lähteenä mainitaan tekijä, artikkeli, lehden nimi ja numero sekä artikkelin URL-osoite kokonaisuu­dessaan. Ks. http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/3.0/
Svensk resumé: från nationalistisk rörelse till vetenskapligt sällskap
Copyright (c) 2014 AURAICA. Scripta a Societate Porthan edita
Porthanin ja Turun akatemian tutkimusta – vuosi 2010
Suomen Talousseuran perustamiseen vuonna 1797 johtivat lääninseurasuunnitelmat, ulkomaiset esikuvat ja tyytymättömyys Isänmaallisen seuran toimintaan. Ulkomaisiin esikuviin viitataan ensimmäisessä pöytäkirjassa:”Tämän seuran jäsenet ovat saaneet tiedokseen kuinka yksityiset seurat muissa maissa ovat voimakkaasti edistäneet maanviljelystä, elinkeinoja ja kauppaa…”Lainauksen voisi tulkita myös niin, että Johan Gadolin selosti kokemuksiaan Saksasta ja Lontoosta, missä hän oli epäilemättä törmännyt talousseuratoimintaankin. Seuran primus motor oli Johan Gadolin ja seuran ensimmäinen puheenjohtaja hänen isänsä piispa Jacob Gadolin
Vertaisarviodut artikkelit - Referentgranskade artiklar
Kätilötyö suomalaisten naisten ensimmäisenä koulutusalana
Ruotsin ajan viimeiselle vuosisadalle tultaessa kätilöammattia voi jo monella tapaa verrata ammattikuntalaitoksen alaisiin käsityöläisammatteihin, joissa mestarit, kisällit ja oppipojat muodostivat sosiaalisia, koulutuksellisia ja taloudellisia yhteenliittymiä. Myös kätilöiden keskuudessa oli oppilaita ja mestarittaria. Kätilötyötä kuvattiin muiden ammattialojen tapaan sanoilla ammatti ja taito, vaikka naisten töitä muutoin kutsuttiin askareiksi. Tukholman kätilöiden ammattikunta keräsi käsityöläisten yhteenliittyminen tapaan jäseniltään varoja kirstuun tai laatikkoon ja yritti huolehtia iäkkäistä jäsenistään. Ammatti alkoi myös periytyä äidiltä tyttärelle samalla tavalla kuin vaikkapa suutarin tai räätälin työ isältä pojalle. Koulutettujen kätilöiden työ alkoi 1700-luvun kuluessa täyttää myös joitakin modernin profession tunnusmerkkejä. Työ oli lakien säätelemää ja itsenäistä ja sen tärkeyttä perusteltiin yhteisellä hyvällä, synnyttäjien ja vastasyntyneiden terveyden paranemisella. Se perustui sekä teoreettiseen tietoon että harjoitteluun ja tarjosi mahdollisuuden tutkinnon suorittamiseen. Tutkinnon suorittaneet rekisteröitiin kätilömatrikkeliin. Myös kätilöt itse korostivat ammatillista statustaan ja pyrkivät häätämään kouluttamattomat apuvaimot reviiriltään. Tässä heillä oli viranomaisten tuki. Ammattilaisten liikkuvuutta pidetään niin ikään professionaalina piirteenä. Tutkimani kätilöt olivat kysyttyjä työntekijöitä, jotka muuttivat kaupungista ja jopa valtakunnasta toiseen, Suomesta etenkin Venäjän kaupunkeihin.
Jäljittelyä vai jäljentämistä? Professori Ericus Achreliuksen englanninkieliset gratulaatiot Turun Akatemiassa 1640–1660 –luvuilla
Ensimmäiset Suomessa painetut englanninkieliset tekstit laati Turun Akatemian lääketieteen professori Ericus Achrelius (k. 1670). Tekstit edustavat akateemista tilapäisrunoutta. Artikkelissa tarkastellaan Achreliuksen kymmenen Akatemian väitöskirjoihin ja puheisiin liitetyn englanninkielisen gratulaation (onnittelurunon) julkaisukontekstia, sisältöä sekä teksti- ja kirjahistoriallisia yhteyksiä. Achreliuksen kaikki englanniksi kirjoitetut gratulaatiot ovat psalmien mukaelmia. Tämä tekstilaji oli jo 1500-luvun alkupuolelta lähtien saavuttanut suurta suosiota varsinkin protestanttien keskuudessa. Tutkimuksessa osoitetaan Achreliuksen käyttäneen onnittelurunojensa lähteenä v. 1564 ensimmäistä kertaa julkaistun skotlantilaisen metrisen psalttarin tekstejä niitä osin muokaten, osin sellaisenaan kopioiden. Psalttarista otettiin vuoteen 1640 mennessä yli 60 painosta. Achreliuksen käyttämää psalttarin painosta ei tämän tutkimuksen puitteissa voida tarkasti tunnistaa. Tekstivarianttien vertailu osoittaa todennäköiseksi lähdeteokseksi jonkun kirjanpainaja Andro Hartin perillisten vuoden 1630 vaiheilla Edinburghissa julkaisemista painoksista. Achrelius oli 1630-luvulla toiminut skotlantilaistaustaisen Sithonin (Seton, Sitton) perheen poikien yksityisopettajana Uppsalassa.
Muinaisuuden tutkimus on mainarin työtä – asiakirjat ja Mynämäen varhaishistoria
Gregorius Hallenius julkaisi vuonna 1738 Mynämäen kihlakunnan paikallishistoriassaan Mynämäen kirkonarkistosta löytyneen keskiaikaisen asiakirjan, joka kertoo kirkkoherran tehtävien vaihdon yhteydessä pidetystä kirkon ja pappilan omaisuuden katselmuksesta ja katselmukseen osallistuneista henkilöistä. Tämä inventaariasiakirja on sitten hävinnyt kirkon arkistosta, niin että Halleniuksella oleva tekstiote on ainoa todiste sen olemassaolosta. Asiakirja on sikäli merkittävä, että maalaiskirkoista löytyneet Suomen katolisen kirkon aikaa kuvaavat asiakirjat ovat todella harvinaisia. Asiakirja näyttää kertovan kirkon järjestäytymisen varhaisvaiheista, koska siinä on ajoituksena vuosi 1260 ja siinä mainitaan Virmon kirkkoherran viran ohella myös ”ensimmäinen” Turun tuomiorovasti ja ”maarovasti” (? praepositus ruralis) maisteri Nicolaus Karhu. Asiakirjaa on tulkittu monella tavalla. Tulkinnoissa on tosin ollut aina mukana olettamus, että asiakirja kertoisi katolisen kirkon virkajärjestelyjen ohella myös Virmon kirkon rakentamisesta. Porthan vuonna 1796 vetoaa kielellisiin ja asiallisiin syihin ja pitää asiakirjaa täysin sepitettynä. Bilmark vuonna 1772 siirtää ajoituksen 100 vuotta myöhemmäksi vedoten kirkkojen rakentamisen historiaan ja Turun hiippakunnan virkajärjestelmän muovautumiseen. Asiakirjan ajoittaminen vuoteen 1260 on yleisesti hylätty täysin mahdottomana. Tosin siihen uskoi vielä Antti Lizelius vuonna 1780 ja Mynämäen kirkonarkistossa säilyi pitkälle 1800-luvulle tieto, että ”V. 1260, jolloin emäkirkko samoin kuin pappila on perustettu, on hra maist. Nikolaus Karhu ollut Mynämäen kirkkoherrana sekä sen ensimmäisenä provastina”. Nykyisiin Mynämäen kirkon ja papiston esittelyihin on asiakirjasta jäänyt merkintä, että Nikolai Karhu olisi ollut Mynämäen kirkkoherra vuonna 1420. Vain harvat tietävät, että ainoa asiakirja, jossa Nikolai Karhu mainitaan, on Halleniuksen julkaisema teksti. Vielä harvemmat ovat tietoisia siitä, miten on päädytty ajoitukseen 1420. Tässä artikkelissa käsitellään historiallista taustaa, joka vaikutti asiakirjan löytymiseen, annetaan asiakirjalle mahdollisimman todennäköinen ajoitus ja selvitellään asiakirjasta annettuja erilaisia tulkintoja. Lopuksi ihmetellään historiantutkijoitten ja asiakirjojen julkaisijoiden hyväuskoisuutta ja huolimattomuutta: tuskin kukaan on onnistunut lukemaan Halleniuksen tekstin – tosin pienillä kirjaimilla ja hämärästi printatun nootin – virheittä ja virheiden takia erilaiset versiot ovat ajan myötä muuttuneet ikään kuin eri teksteiksi, niin että yhden tietoja voidaan käyttää ”faktoina” toisen tietojen tukemiseen. Yhteenvetona päädytään tulokseen, että asiakirjan – jos se koskaan on ollut olemassa – todennäköisin ajoitus on vuosi 1410. Ainoa asiakirjassa mainituista henkilöistä, joka tunnetaan muualta, on Remar Gisleson. Hänet mainitaan Mynämäen kirkkoherrana vuonna 1422 ja Turun kaniikkina vuosien 1422–1434 välillä. Mikään ei estä, että Remar tuli Mynämäen virkaan jo vuonna 1410, varsinkin kun tiedämme, että hän oli piispa Bero II:n luottohenkilö jo 1400-luvun alkuvuosina. – Myös Nikolaus (Nikolai) Karhun maininta Mynämäen kirkkoherraksi tulee ajoittaa asiakirjan ajoitusta vastaavasti vuoteen 1410.
Turun akatemian kirjaston kreikkalainen kirjallisuus ja Porthanin kirjastohistoria
Franz Michael Franzénin mukaan juuri Porthan elvytti Turun akatemiassa kiinnostuksen kreikan kieleen ja kirjallisuuteen opettaen jopa kreikkaa yksityisesti. Vaikka viimeksi mainittu ei ehkä pidä paikkaansa, Porthanin vaikutus Turun uushumanismiin oli tietysti ratkaiseva eikä vähiten hänen monipuolisuutensa ansiosta. Tiedämme hänen toimistaan opettajana, tutkijana, sanomalehtimiehenä ja kirjastonhoitajana. Turun akatemian kirjaston kokoelma karttui moninkertaisesti hänen aikanaan. Miten sitten oli kreikkalaisten auktorien laita – lisääntyikö niiden määrä? Miten kreikkalainen kirjallisuus on esillä hänen kirjastohistoriassaan? Nämä kysymykset ovat taustalla hahmotettaessa kokonaiskuvaa siitä, miten Turun akatemian kirjaston kokoelma karttui kreikkalaisten editioiden osalta alkuajoista Porthaniin saakka. Lähteenä on Porthanin oma kirjastohistoria, jossa hän esittelee kirjaston saamia lahjoituksia sekä antaa myös eräänlaisen kirjaluettelon. Kootusti voi sanoa, että Turun akatemialla oli 1600-luvulla lahjoitusten ansiosta hieno kreikkalaisten auktorien kokoelma, joka karttui hiukan ostojen ja joidenkin lahjoitusten myötä ison ja pikku vihan välisenä aikana mutta ei juurikaan enää 1700-luvun puolen välin jälkeen – huolimatta lahjoituksista. Miksi sitten saaduissa lahjoituksissa kreikkalainen kirjallisuus oli niin heikosti edustettuna? Meillä ei kuitenkaan ole täydellistä tietoa siitä, mitä lahjoitukset tai edes ostot pitivät sisällään. Porthanin kirjastohistoria on tärkein lähteemme. On mahdollista, että lahjoitusten kautta tai ostoina kuolinpesistä saatiin kreikkalaista kirjallisuutta, mutta Porthan ei niitä mainitse tai mainitsee vain epämääräisesti, kuten käy ilmi esim. Clewbergin jäämistöstä suoritettujen ostojen suhteen.
Jakob Wegelius: ”Joitakin havaintoja latinan kielen oppimismetodista”. Johdanto ja käännös
Wegeliuksen väitöskirja liittyy Turun akatemiassa virinneeseen huoleen latinan kielen heikoista oppimistuloksista. Kasvatusopilliset huomiot valtasivat jalansijaa akateemisessa maailmassa 1700-luvun aikana, jolloin alettiin enenevissä määrin ajatella, että kieliopin ulkolukuun perustuva opetus ei välttämättä ollut tehokkain tapa kartuttaa oppilaiden kielitaitoa. Tästä huomauttaa jo kaunopuheisuuden professori Henrik Hassel vuonna 1747 ilmestyneissä teeseissään, joissa hän puolustaa havainnollistavien esimerkkien käyttöä ja mainitsee, että kielten opetuksessa on tyydyttävä mahdollisimman harvojen sääntöjen esittämiseen. Opetusmenetelmien tehostaminen liittyy hyödyn aikakauden pyrkimykseen olla tuhlaamatta aikaa hedelmättömiin opintoihin, mutta yhtä lailla kehitys heijastelee myös uushumanistista ajattelutapaa. Kieliopin ylivallasta haluttiin eroon, jotta kyettäisiin paremmin huomioimaan klassisten teosten sisällöllisiä ja taiteellisia arvoja.
Esa Lehikoinen, Risto Lemmetyinen, Timo Vuorisalo & Sari Kivistö: Suomen lintutieteen synty – Turun akatemian aika. Faros-kustannus, Turku 2009. (407 s.)
Kirjeenkirjoitus akateemisena oppiaineena 1600-luvulla Turun akatemian piirissä
Daniel Achreliuksen kirjeenkirjoitusoppaan, Epistolarum conscribendarum forma et ratio (Turku 1689), avulla voidaan luodata Turun akatemian kirjeen kirjoittamisen teoriaa ja opetusta 1600-luvun jälkipuoliskolla ja 1700-luvun alussa yleiseurooppalaista taustaa vasten. Achrelius kompiloi oppikirjansa ”parhaimpien auktoreiden” teoksista pitäen silmällä nimenomaan Turun akatemian opiskelijoiden tarpeita. Teos kiinnittyy vahvasti humanistiseen, erityisesti Erasmuksen, kirjetraditioon ja painottaa kirjeen monipuolisuutta, myös sen merkitystä tiedon, opin ja uskonnon mediana, henkilökohtaisten ajatusten tulkkina sekä sen tuomaa esteettistä iloa. Retoriikka toimii teoksessa eräänlaisena ylärakenteena, vaikka kirje ei kaikilta osin asetu luontevasti sen konventionaaliseen järjestelmään. Retoriikan keskeinen asema on osin keskiaikaisen kirjeen perintöä, osin humanistien edelleen juurruttamaa tapaa tarkastella kirjeen teoriaa retoriikan viitekehyksessä ja opettaa sen käytäntöä retoristen tekniikoiden avulla. Oppikirjan käytännöllinen ydin on kolmitasoinen kirjeenkirjoittamisen oppikurssi, jonka yksityiskohtaisesti evästetyt harjoitustehtävät valottavat, miten imitaatioon perustuva oppimismetodi konkreettisesti toimi.
Poikien puheita suurvaltakauden Suomessa
Vuonna 1644 painettiin Tukholmassa Ignatius Meurerin kirjapainossa koulupoikien oppikirjaksi tarkoitettu latinalais-ruotsalais-suomalainen keskusteluopas Formulae puerilium colloquiorvm. Teos ilmestyi latinalais-ruotsalais-suomalaisen sanakirjan liitteenä, ja se oli omistettu Turun hovioikeuden presidentille Jöns Kurckille (Kurjelle) ja hänen pojalleen Gabrielille. Teoksen runkona oli 27 latinankielistä dialogia, joiden alkuperäinen laatija oli 1500-luvun alkupuolella vaikuttanut saksalainen pedagogi Sebald Heyden. Heydenin teoksesta muokattiin useita monikielisiä versioita eri kielialueiden tarpeisiin. Formulae puerilium colloquiorvm on ainutlaatuinen dokumentti oman aikansa suomalaisesta puhekielestä. Meurerin tuottaman kolmikielisen version suomalaisen osuuden laatijaa ei tiedetä, mutta teoksen kieleen sisältyy sekä sanaston että kieliopin osalta niin runsaasti idiomaattista ainesta, että kirjoittajan on täytynyt olla äidinkieleltään suomalainen. Murrepiirteistä päätellen hän ei todennäköisesti ole ollut varsinaissuomalainen. Sitovia päätelmiä on kuitenkin mahdotonta tehdä, koska murresanojen ja kieliopillisten piirteiden levikistä alkaa olla luotettavia vertailutietoja vasta 1800-luvun lopulta lähtien.
Lehtisten kartanonherra Henrik Fleming (1584–1650) rinnastetaan Johannes Ulvichiuksen (k. 1652) kirjoittamissa ylitysrunoissa kirkkojen rakentajana kuningas Salomoniin ja sotilassäätyä edustaneeseen sadanpäämieheen. Raamatusta haettuina esimerkkeinä he olivat sopivia luomaan Flemingistä suotuisaa mielikuvaa. Henrik Fleming täytti esimerkillisesti ne odotukset, joita hyveelliselle ja kristitylle aatelismiehelle asetettiin. Fleming lahjoitti saarnatuolit Turun ja Viipurin tuomiokirkkoihin sekä Naantalin, Taivassalon ja Mynämäen kirkkoihin. Tukholman Pyhän Jaakobin kirkkoon hän lahjoitti saarnatuolin ja eteläportaalin. Ruotsinkielisen ylistysrunon mukaan Fleming rakennutti myös Ivangorodin kirkon ja ”koristeli” Narvan kirkon alttarin. Omistamansa Lehtisten kartanon lähelle hän rakennutti Mietoisten kappelikirkon. Mynämäen keskiaikaiseen Pyhän Laurin kirkkoon Fleming teetti vuosikymmenien kuluessa useita kallisarvoisia lahjoituksia kuten epitafin ja tumban, joiden avulla hän leimallisesti sisusti sen omaksi ja sukunsa näyttämöksi. Kirkko tarjosi 1600-luvun mahtimiehelle näyttämön esittäytyä ja ikuistaa muistonsa. Kirkkoa ja kirkollista esineistöä hyödynnettiin lahjoittajasta välitettävän eetoksen luomisessa. Lahjoitusten kuvastossa ja lahjoitusteksteissä Henrik Fleming esittäytyy aatelissuvun edustajana ja hurskaana kristittynä. Myös patronuksen ihanteellista eetosta nostattavat ylistysrunot kertovat meille hyveellisestä lahjoittajasta, joka varojaan säästämättä rakennutti ja sisusti kirkkoja. Jumalan kunniaksi tehtyjen mainetekojen avulla pyrittiin ikuistamaan lahjoittajan kunniallinen muisto.
Johannes Ulvichiuksen runot (v. 1647) Gregorius Halleniuksen Mynämäen historiassa (v. 1738)
Henrik Fleming rakennutti Mietoisten kappelikirkon 1640-luvulla. Runoilija-pappi Johannes Ulvichius kirjoitti kirkon kunniaksi ylistysrunon Carmen panegyricum ja alttarirunon. Paperitauluille kirjoitetut latinankieliset runot olivat nähtävissä vielä 1730-luvulla, jolloin Gregorius Hallenius kopioi ne Mynämäen historiaansa. Taulut ovat sen jälkeen hävinneet. Runojen olemassaolo on huonosti dokumentoitu kirjastoissa ja tutkimuskirjallisuudessa. Ylistysrunosta on olemassa muutamia – puutteellisia ja virheellisiä – mainintoja. Alttarirunoa ei mainitse kukaan. Bibliografioissa kyllä mainitaan Ulvichiuksen Flemingin kunniaksi kirjoittama ruotsinkielinen runo Ähreskrift (Åbo 1647). Mietoisten kirkonarkiston kalusteluetteloissa on vielä 1800-luvun alkupuolella mainintoja paperitaulusta, jolla olisi ollut latinankielinen ylistysruno, ja Kansallisarkistosta löytyy Ulvichiuksen latinankielisten runojen proosamuotoinen ruotsinnos. Näitä löytöjä tutkijat eivät ole osanneet yhdistää Halleniuksella säilyneisiin runoihin. Johannes Ulvichius (n.1600–1652), joka vaikutti Ruotsissa, Inkerinmaalla ja Suomessa, tunnetaan myös huonosti. Parhaiten tunnetaan hänen nuoruudentyönsä Gävlen ylistys (Uppsala 1617). Elämänsä päätyön hän suoritti Inkerinmaalla ruotsalaisen seurakunnan pappina ja erosi tästä virasta v. 1642. Eron jälkeinen aika, jolloin hän kirjoitti mainitut Flemingin ylistysrunot, on jäänyt kuitenkin niin hämäräksi, että biografioissa hänen kuolinvuodekseen ilmoitetaan 1642. Ulvichiuksen Carmen panegyricum on itsenäinen runo eikä ruotsinkielisen ”lyhennetty parafraasi”, vaikka molemmilla onkin sama aihe ja samanlaista sisältöä. Ruotsinkielinen runo luettelee yksityiskohtaisesti Henrik Flemingin kirkkolahjoitukset ja kiittelee Flemingin suopeutta pappeja ja Ulvichiusta kohtaan, latinankielinen ylistysruno keskittyy esittämään ylistyksen Flemingin yhden työn, Mietoisten kappelikirkon rakentamisen, välityksellä. Artikkelissa tutkitaan erityisesti runojen otsikkotekstejä, joissa ylistyksen kohteen lisäksi mainitaan myös Mietoisten kirkon rakentamisvuosi, Halleniuksen tekstissä 1643, ”Ähreskrift”-taulussa 1645. Tekstien vertailun ja säilyneen arkistoaineiston avulla osoitetaan, että Ulvichius kirjoitti Flemingin ylistysrunot vuosien 1645–1647 välillä ja merkitsi niihin kirkon rakentamisvuodeksi 1645. Hallenius taas luki tekstin väärin, koska hän tiesi, että kirkko rakennettiin 1643. Runot olivat tilaustyö, jonka Ulvichius teki kiittääkseen hyvin tuntemaansa Inkerinmaan maaherraa, kirkkojen rakentajaa ja papiston auttajaa Henrik Flemingiä. Asiakirjojen ja otsikkotekstien analyysi osoittaa myös, että runot painettiin v. 1647 Petrus Waldin kirjapainossa yhdelle arkille, latinankieliset vasemmalle puolelle ja ruotsinkielinen oikealle puolelle. Emme tiedä, missä painate oli tarkoitus julkaista. Halleniuksen mukaan osa painatteesta päätyi kappelin seinälle.
Anglosaksien Pohjola. Ottar, Alfred ja Porthan sen kuvaajina ja tulkitsijoina
Porthanin ruotsinkielinen käännös ja selitykset Orosius-tekstin Pohjolan kuvauksesta vuodelta 1800 sisältää useita edelleen hyväksyttyjä uusia tulkintoja. Porthanin tutkimus muinaisenglanniksi 800-luvun lopulla tallen­netusta tekstistä on kriittisen lukutavan ja pohjoisten olojen tuntemuksen taidonnäyte. Vaikka Porthania kiinnosti ennen kaikkea Ottarin matkakertomuksen kuvaukset bjarmeista, kveeneistä ja finneistä sekä pohjoi­sen maantieteestä, hän analysoi tekstin koko Germanian osuuden, johon kuuluivat myös Wulfstanin matka­kertomus ja Germanian kansojen luettelo, sekä teki useita huomautuksia kirjallisuuslähteidensä toimitus- ja tulkintavirheistä. Porthanin työ on edelleen niitä harvoja tutkimuksia, joissa käsitellään Orosius-tekstin kaikki Pohjolaan liittyvät lisäykset. Artikkeli käsittelee Porthanin tutkimuksen syntyä ja hänen tulkintojaan sekä nykykäsityksiä etenkin pohjoisimmista muinaiskansoista.
Marraskuun kahdeksas - suomalaisen tieteen päivä
Johan Ludvig Runebergin Sven Dufva -runo geneetikon silmin
Johan Ludvig Runebergin runoelman ”Vänrikki Stoolin tarinoita” henkilöhahmoista kenties yleisesti tunnetuin on rekryytti Sven Dufva. Hän oli selvästikin joko vähä­lahjainen, eli niin kuin sanotaan yksinkertainen, tai peräti kehitysvammainen. Henkilöhahmo on, päinvastoin kuin monet muut runoelman miespuoliset nimeltä mainitut henkilöt, fiktiivinen. Vaikka kirjallisen henki­lön diagnoosin tekeminen on vaikeaa, Sven Dufvan kuva antaa kuitenkin aihetta myös ihmis­geneettiseen tarkasteluun ja ennen kaikkea itse runo osoittaa, että Runeberg oli hyvin perillä oman aikansa käsityksistä perinnöllisyydestä samoin kuin kehitysvam­mai­suudesta. Jälkimmäisestä hänellä varmaankin oli muiden tietojen lisäksi myös omakohtaisia havaintoja. Monet runossa mainitut Sven Dufvan luonteen piirteet viittaavat kehitysvammaisuuteen. Mahdollisia diagnooseja on useita – esim. Downin syndrooma, Klinefelterin syndrooma XYY-syndrooma – ja loppujen lopuksi näyttää siltä, että Runeberg on hänen henkilöönsä sijoittanut paitsi tietämystään kehitysvammaisuudesta myös eräitä kansaamme ihannoivia luonteen piirteitä.
Skandinavia muinaisenglannin Orosius-tekstissä
Irmeli Valtonen: The North in the Old English Orosius. A Geographical Narrative in Context. - Mémoires de la Société Néophilologique de Helsinki LXXIII, Helsinki 2008. (672 s.)
Porthanin väitösteesit ovat keskeinen osa hänen akateemista tuotantoaan ja ilmentävät erityisesti niitä näkemyksiä, joita hän opetustyössään toteutti. Teeseissä on runsaasti sitaatteja sekä mainintoja antiikin kirjallisuudesta, kielistä ja kulttuurista. Tarkastelen artikkelissani sitä, millainen merkitys antiikin kirjallisuudella näyttäisi teesien perusteella olleen Porthanin ajan koulutuksessa. Aihe liittyy tulevaan väitöstutkimukseeni, jossa selvitän Porthanin väitösteesien asemaa ja merkitystä osana Turun akatemian humanistista opinkäyntiä.
Herrgårdarna, hjältarna och kriget. Vittnesbörd om Savolaxbrigaden under 1808-1809 års krig
Artikeln handlar om två krigsbrevväxlingar från 1808-1809-års krig. Den ena är Zachris Dunckers brevväxling med hans fru, vilken är särkilt intressant för att han är en av Johan Ludvig Runebergs stora hjältar i dikteposet Fänriks Ståls sägner Den andra brevväxlingen utgörs av korrespondens mellan sedermera överste Berndt Adolf Grotenfelt och hans maka. Fokus i artikeln är den omsorg som paren har om varandra och som uttrycks i breven under krigets alla skeden och den oro man känner när man inte hör nyheter från varandra. Brevskrivningen visar hur viktigt det vara att hålla kontakten hem även under svåra förhållanden - och att den ryska armén genom att frambefordra breven tillmötesgick fiendens begäran. Breven visar dock bara del av krigets verklighet, man får ett intryck av att boendet för officerarna ordnades rätt bra i varje fall i början av kriget. Det som man däremot inte får en inblick är om manskapets lott. Man vet att av Savolaxbrigadens ca 3500 män återkom endast något över 700 efter kriget. Artikeln stärvar därför också att kontrastera det runebergska hjältemodet med det hjältemod som den vardagliga krigsföringen krävde.
Venäjän suomalais-ugrilaiset kansat Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen
Tarkastelen artikkelissa Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen tilannetta vajaat kaksi­kymmentä vuotta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen: muuttuiko mikään, olivatko muutokset pysyviä, millaiset ovat tulevaisuudennäkymät nyt? Kuvaan toisaalta kehitystä Euroopan-puoleisen Venäjän neljässä suomalais-ugrilaisessa tasavallassa eli Mordvassa, Marissa, Udmurtiassa ja Komissa sekä toisaalta Siperian suurten jokien varsilla asuvia kansansirpaleita eli hanteja ja manseja. Käyn lyhyesti läpi myös läntisten suomalais-ugrilaisten maiden eli Suomen, Unkarin ja Viron reaktion muuttuneeseen poliittiseen tilanteeseen.
Carl von Linnén merkitys biologian ja erityisesti Suomen biologian kehitykselle
Carl von Linnén (1707-78) merkitys biologian kehitykselle on suunnattoman suuri kahdesta painavasta syystä. Ensinnäkin hän on eliöiden luokitteluopin eli taksonomian isä. Taksonomia sinänsä on ensiarvoisen tärkeää biologisen luonnon lähes rajattoman moninaisuuden hallitse­miseksi. Lisäksi, vaikka Linnén itse ajattelikin, että lajeja on niin paljon kuin Luoja niitä alussa loi, hänen luomansa eliöiden hierarkkinen luokittelu avasi tietä evoluutioteorialle, mikä teoria puolestaan tärkein biologiaan yhtenäistävä teoria. Usein siteeratun lauseen mukaan biologiassa mikään ei käy järkeen muuten kuin evoluution valossa. Toinen Linnén suuri idea ja tärkeä uudistus on eliöiden niin sanottu binomiaalinimistö, jonka mukaan jokaisella kasvilla ja eläimellä on suku- ja lajinimestä koostuva kaksiosainen tieteellinen nimi. Niinpä esimerkiksi variksen tieteellinen nimi on Corvus corone, korpin Corvus corax ja naakan Corvus monedula. Linnén oli myös luonnontieteellisen tutkimusmatkailun uranuurtaja. Hän lähetti oppilaitaan, joita hän kutsui apostoleikseen, matkoille keräämään eläin- ja kasvinäytteitä sekä tutkimaan luontoa kaikkiin silloin tunnettuihin maanosiin. Näin hän loi eräänlaisen tieteellisen tutkimusmatkailun perusmallin, vaikka ei itse tehnyt tutkimusmatkoja kotimaansa ulkopuolelle. Kuvaavaa kuitenkin on, että Linnén ensimmäinen ja kansainvälistä tunnustusta tuonut matka suuntautui Lappiin, joka eksoottisuudessaan oli verrattavissa kaukaisiin ulkomaihin. Lapin matkansa hän teki yksin ratsain kesällä 1732 ollessaan vain 25-vuotias. Myös Suomen biologian kehitykselle Linnén merkitys on mittaamattoman tärkeä. Hän vaikutti ratkaisevasti luonnontieteellisen näkemyksen kehittymiseen, mikä näkyy koulujemme biologian opetuksessa edelleen. Linnén ja hänen oppilaidensa luoman vahvan tradition ansiosta ekologia on nykyisinkin viittausindeksien perusteella mitattuna kansainvälisesti menestynein maamme tieteenaloista.
Turkulaisen ihmislajin alkuperästä. Monitieteinen salapoliisitarina
On esitetty, että Turun seudulla esiintyy muuta Suomea enemmän itäistä-B veriryhmää ja että tämä johtuisi Turun seudulla Venäjän vallan aikana olleesta venäläisestä varuskunnasta. Kaiken lisäksi Turun kunnallinen matkatoimisto TurkuTouring käyttää tätä tietoa mainostaessaan Turkua kohteena venäläisille turisteille ja tuo sanoma on myös mennyt perille. Tämä on eettisesti väärin, sillä tieto ei pidä paikkaansa. Tämän osoitan biologian asiantuntijoitten avustuksella. Esitän myös, mistä tuo väärä tieto on lähtöisin.
1700-luvun utilismi ja toive ilmaston lämpenemisestä
Nykyään on kaikille selvää, että ihmisen toimet vaikuttavat ilmastoon, mutta 1700-luvun oppineiden käsityksiä ilmastonmuutoksista on analysoitava täysin eri pohjalta kuin nykyisiä. Tällöin ajateltiin, että viljelysmaiden raivaaminen ja kulttuurimaiseman eteneminen muutti myös paikallisen ilmaston kaikin puolin suotuisammaksi. Hyödyn aikakauden ihmisille maa oli luotu ihmistä varten ja hänen käyttöönsä. Tähän ideologiaan sopi hyvin, että uuden viljelysmaan raivaaminen tuotti isänmaalle muutakin hyötyä kuin sen, että raivaaja sai itselleen avarammat pellot. Lisäksi fysikoteologia vei ajatukset myös siihen, että jos kerran Jumala oli tarkoittanut Pohjolan asutettavaksi, miksi hän ei myös muuttaisi olosuhteita paremmiksi ihmisten ahertaessa. Rudbeckilaisuus taas johti siihen, että lämpenemisessä oli itse asiassa kysymyk­sessä vain paluu ennen vedenpaisumusta vallinneeseen Pohjolan paratiisiin. Teoria ilmaston muuttumisesta suopeammaksi asettaa monet vapaudenajan taloudelliset hankkeet osaltaan järjelliseen valoon. Silkinviljelynkin kehittäminen oli kannattavaa, jos lähitulevaisuu­dessa oli odotettavissa huomattava ilmaston lämpeneminen.
"Me itse synnytämme affektit". H. G. Porthanin tunneteoriasta
Tunneteoreetikkona Porthan korostaa vanhaa imitaatioperiaatetta, joka oli 1700-luvulla varsin vaikutus­valtainen. Ihmiset jäljittelevät toistensa affekteja ja tunteita ja sillä tavoin luovat keskinäistä yhteen­kuuluvuutta. Moraali välittyy yhteisössä eteenpäin ensi sijassa aistimellis-ruumiillisena kokemisena eikä niinkään järjen tietä oppilauseiden varassa. Tätä ajatusta Porthan näyttää korostaneen opetuksessaan yleisemminkin, kuten puhuessaan kauno­kirjallisuuden tehtävästä kuvata havainnollisesti ja elävästi moraalisesti esikuvallisia tekoja ja tapoja. Imitaatioperiaatteesta johtuu, että Porthan on aika kaukana yksilökeskeisestä romantiikasta. Hän ei viehäty affektien ja tunteiden kumouksellisuudesta eli niiden kyvystä saattaa ihminen jonkin uuden luomisen tilaan.
Henrik Gabriel Porthan kansanrunouden kerääjänä ja tutkijana
Vaikka Porthan olikin kirjallisuudentutkija, hänen kirjoituksistaan voi löytää kiintoisia tietoja runojen ja koko runoperinteen opettelemisesta ja esittämisestä. Porthan tiesi, että runoperinteen elinalueilla oli taitajia, runoniekkoja, jotka kykenivät nopeasti improvisoimaan runoesitystä halutusta aiheesta. He saattoivat sepittää pitkiäkin runoja, jotka levisivät muistinvaraisesti. Runonlaulajat painoivat mieleensä suuren määrän lauseparsia, ajatuksia, kielikuvia ja kuvioita ja tottuivat runouden luonteeseen ja kehittivät kykyään ahkeralla harjoituksella ja uutteralla laulamisella. Porthanilla on näytteinä kansan runotaidosta kuitenkin niin sanottuja rahvaanrunoja, jotka oli yksilöllisesti sepitetty ajankohtaisista asioista ja todennäköisesti jo alun perin kirjalliseen muotoon. Runoista, joita sittemmin on ruvettu kutsumaan kansanrunoudeksi, Porthan kiinnittää huomiota kahteen ryhmään, jotka ovat ns. jauhinrunot ja loitsut. Jauhinrunot ovat lyyrisiä runoja runot, joita naiset esittivät jauhaessaan viljaa. Samalla Porthan kuvaa laulujen kontekstia, esitystilanteita ja naisen asemaa perheessä ja taloudessa. Loitsujen tutkiminen ja esittely on sikäli perusteltua, että Porthan ja hänen kollegansa käyttivät niitä kansanuskon ja mytologian tutkimusaineistona. Porthan oli perehtynyt varsin hyvin myös tietäjän toimintaan ja loitsimiseen ilmiönä. Hänen esittämänsä kuvaus on selkeä esitys šamanistisen tietäjän ekstaasista, haltioissa -termiä myöten. Porthanin voidaan olettaa tunteneen omakohtaisesti vanhan runoperinteen, koska hänen lapsuutensa kotiseuduilla Sisä-Suomessa ja Pohjanmaalla vanha runonlaulukulttuuri lienee ollut vielä 1700-luvun alkupuolella elävää perinnettä
Porthanin äidinkieli suomi ei kelvannut tieteen kieleksi vielä 1700-luvulla, eikä Porthan julkaissut yhtäkään suomenkielistä kirjoitusta. Silti hän oli yksi kehittyvän kirjasuomen sanaston aktiivisimmista kartuttajista. Lisäämällä hakusanoja Daniel Jusleniuksen sanakirjaan hän onnistui tuomaan kirjasuomeen noin 1000 sellaista uutta sanaa, jotka ovat edelleen käytössä. Yleiskielen saamelaisperäisestä sanastosta noin neljäsosa on saatu Porthanin kokoelmien kautta. Sanat ovat kuitenkin tulleet pohjoissuomalaisina murresanoina, eivät suoraan saamen kielestä lainattuina. Porthan on viitannut niiden lainaperäisyyteen vain poikkeustapauksissa. Porthan ei itse osannut saamen kieltä eikä tehnyt kenttätyötä saamelaisten parissa, vaan sai tietonsa kirjateitse. Erityinen pohdinnan aihe oli kielisukulaisuus. Saamea oli uuden ajan alusta lähtien pidetty joko suomen murteena tai suomesta syntyneenä kielenä, mutta Porthanin aikalainen Simon Lindheim kielsi kielisukulaisuuden kokonaan. 1700-luvun kuluessa etäsukukieliä koskeva tieto lisääntyi nopeasti, ja käsitys suomalais-ugrilaisesta kielisukulaisuudesta vakiintui. Eri lähteistä kokoamansa tiedon perusteella Porthan hyväksyi kielisukulaisuuden mutta jäi siihen väärään käsitykseen, että saamen kieli olisi ollut lähempänä unkaria kuin suomea. Koska äännehistorian ja etymologian tutkimus oli vielä aivan kehittymätöntä, Porthan ei läheskään aina kyennyt näkemään saamen ja suomen yhteyttä sellaisissa tapauksissa, joissa se on nykyään kiistatta osoitettavissa. Selvitän artikkelissani, missä määrin Porthan käsittelee saamen kieltä kirjoituksissaan, mitä asioita hän ottaa esille ja mikä merkitys hänen havainnoillaan on ollut suomensukuisten kielten tutkimuksen kannalta ja suomen kielen kehityksen kannalta. Tämä jälkimmäinen on aihepiiri, josta ei ole vielä paljonkaan kirjoitettu, mutta edellistäkään, vaikka se ei sinänsä olekaan uutta, ei voi kokonaan sivuuttaa.
Uno Harva suomalaisen kulttuuriperinnön vaalijana ja tutkijana
Vuosina 1926-1949 Turun yliopiston professorina toiminut Uno Harva oli poikkeuksellisen laaja-alainen tiedemies. Kansanomaisen uskonnon tutkijana hänelle oli luonteenomaista yhdistää historiaa, yhteiskuntaa, kansantapoja ja -perinnettä koskevaa folkloristista, etnologista ja sosiologista tietoa. Harva oli kiinnostunut paitsi suomalaisen yhteiskunnan, myös laajemmin suomensukuisten kansojen historialliseen kehitykseen vaikuttaneista tavoista ja uskomuksista, yksilön ja yhteiskunnan välisestä suhteesta, naisten asemasta, avioliiton ja naimatapojen historiasta sekä sukulaisuussuhteista. Harva saavutti laajaa kansainvälistä huomiota Euroopan ja Aasian kansojen maailmankuvaa, metsästysriittejä, samanismia, myyttejä ja rituaaleja koskevilla teoksillaan.
Käsittelen Porthanin ajan suomalaisuus-käsityksiä kolmesta näkökulmasta: fennofiilit ja ns. rudbec­kiläisyys, toiseksi väite, että suomalaiset olisivat Suomen alkukansaa, ja kolmanneksi suomalaisten tavat. Porthanin mielestä Suomen ja suomalaisten menneisyyttä koskevien väitteiden tuli perustua huolelliseen aitojen ja mahdol­lisimman varhaisten dokumenttien tutkimiseen. Tällä menetel­mällä hän kykeni helposti kumoamaan Rudbeckin todistelun, että suomalaiset olisivat israelilaisten sukua. Tacituksen villi metsästäjäkansa Fenni, samoin kuin Ottarin Finnas (hvilke jaga om vintern, och fiska om sommaren), ei voinut Porthanin mielestä tarkoittaa suomalaisia, sillä ensimmäisen ristiretken tekijät Eerik ja Henrik kohtasivat kansan, jolla oli vakinaiset asuinpaikat ja jonka pää­elin­keinona oli maatalous (kasken­poltto). Tarujen asemesta Porthan antoi enemmän arvoa lähteille, jotka koskevat konkreettisesti Suomea ja suomalaisia, Nestorin kronikalle, jossa esitellään suomalaisten sukulaiskansat, ja tutkimus­matkailija Ottarin Pohjois-Skandinavian kuvaukselle. Ennen kaikkea hän kuitenkin painotti oikein tulkittujen kirkollisten ja valtiollisten asiakirjojen lähdearvoa. Porthan esittää suomalaisten tulon Suomen asutushistoriana. Ensimmäisen aallon suomalaiset kulkivat pitkin Suomenlahden ja Pohjan­lahden rantoja ja sekoittuivat ruotsalaisiin. Toinen aalto, karjalaiset, tuli taas suoraan sisämaahan, Savoon ja Kainuuseen. Tästä syystä suomalaiset olivat jakaantuneet Porthanin aikaan ikään kuin kahteen kieleltään ja tavoiltaan erilaiseen kansakuntaan, toisaalta Uudenmaan, Varsinais-Suomen, Satakunnan, Hämeen ja Pohjanmaan suoma­laisiin, toisaalta Karjalan, Savon ja Kainuun suomalaisiin. Lappalaiset joutuivat näiden puristuksessa siirtymään yhä kauemmaksi pohjoiseen. Asutushistorian kuvauksen mukana Porthan antaa huolella dokumentoidun ja mielek­kään selityksen monille vieläkin kiistanalaisille suomalaisia koskevil­­le käsitteille ja nimityksille: Fenni tarkoittaa lappalaisia, lappalainen (lappi) on noita, suomi, saame ja häme -sanojen merkitys on maa, pirkkalaiset (kaupunkilaiset) ovat saksalais-ruotsalais-hämäläisiä kauppiaita ja Lapin verottajia ja kainulainen oli lappalaisten nimitys etelästä tunkeutuville metsästäjille. Fennofiilien suomalaisen alkukansan ihannointi oli Portha­nil­le vierasta. Porthanin mielestä ruotsalaisten saa­pues­sa Suomeen suomalaiset olivat yhteiskunnallisesti vielä varsin kehittymättömiä. Porthan kuvaa suomalaisten varhaista yhteiskuntaa kulttuurisanastosta otetuilla esimerkeillä. Suomalaisten luonteeseen kuului tietynlainen kömpelyys ja karskius. Heillä ei ollut esimerkiksi sanaa tanssille vaan jotakin sinne päin eli omaperäinen leikki (hiippa). Avioliittotermit olivat hyvin erikoistuneita, siis elämä oli perhekeskeistä (häät, ylkä, morsian, kosio, kaaso, kapiot jne.). Naisten työ oli raskasta viljan jauhantaa ja naiset (tyttäret) olivat miehen vallan alla.
H. G. Porthan Suomen maantieteen tuntemuksen edistäjänä
Porthan oli maantieteilijänä tyypillinen aikansa edustaja. Hän piti maantiedettä historian sivutieteenä ja korosti sen merkitystä yleissivistävänä aineena. Ajan etevimpien maan­tieteilijöiden tavoin hän katsoi, että maantieteen tehtävänä oli ennen kaikkea mahdollisimman tarkkojen ja luotettavien tietojen antaminen. Porthan oli niin historian kuin maantieteen tutkijana ennen kaikkea lähdekriitikko ja -julkaisija, mutta olisi väheksyvää luonnehtia häntä vain keräilijäksi. Hän aloitti uuden aikakauden Suomen kuvauksen kehityksessä. Hänen ansiostaan ympäristön hyötykäyttöön tähdänneet pitäjän­kuvaukset saivat rinnalleen alueellisen tiedonintressin, joka tähtäsi Suomen kartoittamiseen kansalliseen tietoisuuteen. Suomalaisten oli opittava tuntemaan paitsi oman maansa luonnonvarat myös sen eri osat omaleimaisine maisemineen. Samalla kun Porthan nosti tutkimuksen kokonaan uudelle tasolle, hän antoi oppilailleen ja seuraajilleen tukevan perustan viedä työtä eteenpäin. Hänen metodinsa - epäile, tarkista ja näytä faktat - kelpaa edelleen esikuvaksi nykyajan tutkijoille ja miksei myös medialle.
Porthan-Seura: suomalaiskansallisesta seurasta tieteelliseksi yhdistykseksi