Budkavlen är en open access tidskrift utgiven av ämnena etnologi och folkloristik vid Åbo Akademi. Budkavlen grundades år 1922 av föreningen Brage och ges ut en gång per år.
Etnologi och folkloristik vid Åbo Akademi
"Ekenäs vassbuk" Från kvinnoföretag till konservindustri
”Ekenäs vassbuk” Från kvinnors hemindustri till konservindustrin Som handelsvara har vassbuken (Sprattus sprattus) betraktats som en nordlig ersättning för ansjovisen, en fisk som inte förekommer i Östersjön. Även om vassbuk tycks ha förekommit nästan överallt längs Östersjökusten, har fisket endast koncentrerats till vissa områden. Några av Östersjöns kuststäder, såsom Ekenäs i Finland, har varit kända för sin handel med inlagd vassbuk. Fram till den finska fiskerinäringens uppsving i början av 1900-talet byggde handeln på en hemindustri, med få undantag, driven av kvinnor. Sedan 1830-talet har ett växande antal Ekenäskvinnor, kända som “vassbukskrydderskor”, spelat en viktig roll som pionjärer och gjort “Ekenäs vassbuk” känd och högt uppskattad i hela landet. Kvinnorna var tvungna att själva köpa både fisken och de kärl som behövdes. Till en början såldes vassbuken i träkaggar av två olika storlekar. År 1889, ett gott fiskeår, lades omkring 10 000 kaggar in i Ekenäs. Kvinnorna började också använda glasburkar, vilka dock inte lämpade sig för långväga transporter. När det gällde kryddblandningen hade varje kvinna sitt eget recept som hon försökte hålla hemligt. Trots detta spreds Ekenäskvinnornas skicklighet i att krydda och lägga in vassbuk så småningom till andra delar av landet. De öfiskare som levererade fisken till stadens hamn, och även tillverkade de träkärl som vassbukskryddarna behövde, började snart själva att tillverka och sälja inlagd vassbuk. Detta var en av huvudorsakerna till nedgången i Ekenäs vassbukshandel. De flesta kvinnor som ägnade sig åt denna verksamhet beskrivs som “mer eller mindre medellösa husmödrar, enkor eller gamla flickor” som försökte försörja sig eller åtminstone tjäna en slant. Utan tvivel deltog ett stort antal kvinnor i handeln. De flesta förblir okända, eftersom deras verksamhet var en del av stadens oregistrerade eller “dolda” ekonomi. Officiella handlingar ger mycket knapphändig information. I denna studie har dock sexton kvinnor kunnat identifieras. Trots de svårigheter som mötte kvinnliga entreprenörer vid denna tid lyckades några av Ekenäskvinnorna etablera relativt stora företag. Den huvudsakliga säsongen var hösten, då kvinnorna reste även till avlägsna marknader och handelsplatser för att sälja sin fisk. Deras kunder fanns främst bland de välbeställda borgarna, som betraktade inlagd vassbuk som en stor delikatess.
Copyright (c) 2025 Budkavlen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Helsingfors anda - huvudstadens nationella och lokala betydelser
Helsingfors anda – huvudstadens nationella och lokala betydelser Artikeln upprätthåller föreställningen att staden Helsingfors inte besitter någon negativ identitet, inte tillhör öst eller väst, utan snarare utgör en integrationspunkt där vissa brobyggande funktioner och nationella element förenas för att skapa grunden för en positiv identitet. Å ena sidan undersöker artikeln de aspekter som har betonats i turistbroschyrer under åren 1952–1997, med särskilt fokus på valet av fotografier. Genom detta identifierades en progressiv utveckling under perioden, där stadens betydelse gick från att vara ett traditionellt och nationellt värde till att bli ett mer mångfacetterat postmodernt värde, där exempelvis teknologi och natur lyfts fram. En andra grund för en positiv identitet kan återfinnas i invånarnas egna skildringar av sin stad, där stadens olika element, byggnader och förorter, symboler för sociala situationer, natur, klimat och vardagsliv används för att göra anspråk på rummet. Stadens invånares identitet baseras på deras egna erfarenheter av staden. Sammanfattningsvis diskuteras i artikeln förekomsten och användningen av smeknamnet ”Stadi” för Helsingfors. Detta begrepp, som traditionellt har representerat en särskild Helsingfors-mentalitet med rötter i arbetarklassen och i gängkulturen, har börjat användas för att bemöta den snabbgående teknologiska utvecklingen som ett uttryck för ägande, både med en humoristisk nostalgisk ton och som en intim mänsklig framtidsvision för staden och dess invånare.
Berättartraditionens förändring under 1900-talet i Houtskär
Berättartraditionens förändring under 1900-talet i Houtskär Syftet med denna forskning var att klarlägga hur den muntliga traditionen i Houtskär (en skärgårdskommun i sydvästra Finland) har förändrats under 1900-talet, samt att identifiera vad dessa förändringar kan avslöja om samhället och dess inre liv. Undersökningen visar att berättandet tidigare var inriktat på arbete, försörjning och normbrytning, medan individen idag står i centrum för berättelserna. Muntligt förmedlade berättelser används som ett medel för att diskutera djupa existentiella frågor som rör liv och död, moral och etik. Berättelserna visar också att regionala gränser har upplösts, samtidigt som en stark självkänsla och identitet har utvecklats i form av en positiv betoning på hembygden. Människans möjligheter och förmåga att leva i enlighet med kristna värderingar och sin egen identitet, både i ett regionalt och globalt perspektiv, har blivit kärnan i dagens tradition.
Skogen som lekplats Artikeln bygger på ett kapitel ur min masteravhandling Skogens symbolvärden (Symbolic Values of the Forest), vilken i sin tur baseras på material från Enkät nr 59, genomförd vid ämnet etnologi vid Åbo Akademi. Syftet med artikeln är att belysa skogens betydelse som lekplats för barn i Finland. Gränsen mellan barnens arbete och lek var diffus i det agrara samhället. Barn deltog ofta i olika sysslor på gårdarna. I dag kan vi se en ökad distansering från skogen. Naturkunskaper förmedlas numera i institutionella sammanhang, och dagens barn vistas ofta på daghem och ser skogen endast ”genom bilfönstret”. Lek definieras som aktiviteter som innefattar olika former av rollek och konstruktionslek. Samhällets rådande värderingar och ideologier avspeglas i barnens lekar. Skogen är en plats för många motsägelsefulla känslor. Trygghetsaspekten manifesteras genom den moderliga symbolen, medan vilda djur och det okända framkallar känslor av otrygghet. Barndomsminnen av lek i skogen utgör en stark identitetsskapande faktor. Skogen har en särskild status, en mångfacetterad, värdefull och framträdande roll i våra liv, och kan betraktas som en nyckelsymbol i vår kultur.
Tyskt-svenskt-lutherskt fyra "kultresor" med olika laddning
Tyskt-svenskt-lutherskt fyra ”kultresor” med olika laddning Denna artikel behandlar fyra ”kultresor” som genomfördes under 1900-talet i Martin Luthers fotspår. De två första resorna gjordes av en svensk präst och en tysk präst, som båda såg den katolska expansionen som ett hot. Dessa böcker är typiska för den perioden och framställer en kombination av vetenskap och stereotyper. Den tredje resan till Tyska demokratiska republiken 1983 företogs på uppdrag av National Geographic Society i Washington, DC, i samband med 500-årsjubileet av Luthers födelse. Denna ”Lutherresa” över järnridån stimulerade försoning och enhet mellan protestanter och katoliker. Den fjärde resan uppstod som en idé från Tyska turistbyrån i Stockholm 1996 och är en presentation av ”Lutherstäder” i det återförenade Tyskland – en resa utan gränser. De fyra resorna fokuserar på gränser ur olika perspektiv, i rummet och i tanken, skiljande och förenande. Luther och hans liv utsattes tidigt för en ”musealisering” med ständigt förnyade symbolvärden, vilka har analyserats i de fyra reseböckerna. Denna studie är knuten till forskningsprojektet ”Tyskland i Sverige och Sverige i Tyskland”, Umeå universitet.
"Jag måste få veta exakt vad som händer" - förstföderskors förväntningar på barnafödandet och infriandet av dem
“Jag måste veta exakt vad som händer” - förstföderskors förväntningar på förlossningen När en kvinna är gravid måste hon ofta lyssna på andra kvinnors berättelser om deras erfarenheter av förlossning. Många kvinnor planerar också mycket noggrant hur de vill föda och har högt ställda förväntningar. De förbereder sig mentalt genom att söka information från olika källor, främst genom att studera litteratur om förlossning, besöka mödravårds- centraler och lyssna på andra kvinnors erfarenheter. Denna artikel sammanställer information insamlad genom intervjuer med förstföderskor. Författaren intervjuade 14 informanter före, omedelbart efter samt ett år efter förlossningen för att få tillgång till både förväntningar och erfarenheter uttryckta i muntliga berättelser eller förlossningshistorier. Syftet med artikeln är att belysa följande teman: förstföderskors förväntningar på förlossningen, hur dessa berättas, vad förväntningarna består av, den blivande moderns inställning till smärta, anestesi, själva födandet, personal, sjukhus, stödpersoner, hennes egen roll i förlossningen samt hur dessa förväntningar uppfylldes. Förväntningar och erfarenheter är centrala begrepp i denna artikel. Förväntningarna påverkar den blivande moderns upplevelse av förlossningen och därmed också hennes förlossningsberättelse. Samtidigt består hennes förväntningar delvis av andra berättelser om förlossning i enlighet med det narrativa mönstret. Förväntningar på förlossning är kulturellt konstruerade, huvudsakligen baserade på litteratur och andra kvinnors erfarenheter. De uttrycker de omgivande diskurserna – diskurser på en glidande skala mellan naturlighet och medicinsk teknologi.
Ögonblicksbilder, interiörer och avslöjanden i ett frågebrevsmaterial
Ögonblicksbilder, interiörer och avslöjanden i ett frågebrevsmaterial Frågeformulär är en metod för att samla in forskningsinformation som tidigare har blivit kritiserad. Idag har det emellertid utvecklats till en egen genre. Kritiker har hävdat att frågornas formulering leder informanterna att svara på ett visst sätt, att informanterna kan hitta på saker, samt att informanterna utgör en särskild ”ras” med en egenartad världsbild. Av denna anledning har metodens tillförlitlighet ifrågasatts. Detaljerade frågor krävs i ett frågeformulär för att inspirera skribenterna, inte begränsa dem. Detta resulterar i en kort livsberättelse där forskaren kan få ögonblicksbilder, eller ”snapshots”, och en inblick i många olika stunder i en människas liv. Detta kan ses i exemplet med frågeformuläret Growing Old. I detta frågeformulär tillfrågades äldre människor om sina åsikter kring många aspekter av åldrande och sin egen ålder. De återger många gripande och personliga berättelser och tankar från sina livserfarenheter och sitt inre. Resultatet blir en slags ”hackad” självbiografi, men varje del är en fullständig berättelse i sig. Dessa ögonblicksbilder bär betydelse; valet av berättelse bär betydelse. Det avslöjar vad som har gjort starkast intryck på dem under deras livstid. I ett strukturerat svar på ett frågeformulär tycks informanterna ofta inleda med att skriva något som sätter stämningen för det som ska komma. Författaren kallar detta för ouverturen. Vid slutet brukar informanten sammanfatta genom att betona något som tidigare nämnts och vill lämna det som ett slags budskap. Författaren kallar detta för finalen. Ett frågeformulär förenar värden och fakta. Growing Old var strukturerat, men utöver den efterfrågade informationen belyste varje svar sitt ämne med känsla och intensitet, då informanten återgav ögonblicksbilder, interiörer, ouverturer, finaler, dikter och folklore.
De sydvästskånska gåsastäderna Skanör-Falsterbo.
Gåsstäderna Skanör-Falsterbo En etnologisk regionalstudie om organisation och förändringar i gåsskötseln Denna artikel undersöker den gradvisa försämringen av gåsskötseln i Skanör-Falsterbo och dess olika faser. Artikeln visar hur förändringar i den sociala atmosfären påskyndade nedgången och den slutliga försvinnandet av gåsskötseln. Fram till 1800-talet bedrevs gåsskötsel i Skanör-Falsterbo som ett sätt för invånarna att försörja sig själva. Gässen kunde leva i ett symbiotiskt förhållande till sin omgivning. De hade betesmark och såldes till bönder som lät dem beta på stubbåkrar, vilka annars skulle ha gått till spillo. Bönderna kunde sedan sälja gässen vidare för konsumtion. Under 1800-talet infördes emellertid en ny form av jorddelning som förändrade förutsättningarna för gåsskötseln. Plötsligt fanns det inte längre utrymme för gässen att beta, och ett inflöde av utomstående i samhället förändrade både praktiken och mentaliteten kring gåsskötseln. Gässen blev en handelsvara. De som födde upp gäss gjorde det nu för försäljning och kunde i själva verket inte längre ha råd att hålla dem för egen försörjning. Slutligen, i början av 1900-talet, satte järnvägen, tillresta besökare och villaägare med hundar punkt för gåsskötseln. Idag finns det fortfarande gäss i städerna för turister att beskåda. Dessa gäss har blivit en symbol för orternas kulturhistoria och utgör därmed en nyckel till hela den lokala kulturen.
Folkdiktningen - den finlandssvenska folkandans klaraste spegel
Nationell folklore: Den bästa spegeln för den finlandssvenska kulturen I sin artikel gör Pia von Knorring en diakronisk genomgång av hur forskare har förhållit sig till de uppgiftslämnare som försett dem med folklore och ballader. Genom att granska artiklar publicerade mellan 1848 och 1968 visar hon tydligt hur forskarna med tiden utvecklade en större förståelse, sympati och uppskattning för uppgiftslämnaren som person, vilken delade deras intresse för folklore och ballader. I detta gemensamma intresse förenades forskare och uppgiftslämnare och drog ömsesidig nytta av intervjusituationen. I de tidiga artiklarna från slutet av 1800-talet framstod uppgiftslämnarna som namnlösa källor till nödvändig information för forskarna. Ingenting var känt om dem som individer. Endast ”problematiska uppgiftslämnare” omnämndes som personer i forskningen, eftersom de inte passade in i mallen. Det noterades dock att det kunde vara praktiskt att ha deras namn tillgängliga om behov av ändringar eller kompletterande information skulle uppstå. De uppfattades som anonyma representanter för den finlandssvenska kulturen. Senare började man emellertid namnge uppgiftslämnarna och ge så mycket bakgrundsinformation som möjligt om dem, men enbart i historiskt och vetenskapligt syfte. År 1887 publicerade Svenska litteratursällskapet en cirkulärskrift som erkände att uppgiftslämnarens personliga situation kunde påverka resultatet av intervjun. Uppgiftslämnaren var därför inte längre en ansiktslös representant för en grupp. Samtidigt menade dock cirkulärets författare att uppgiftslämnarna själva saknade insikt om värdet av sin egen folklore och kunskap, och att det var forskarnas uppgift att fastställa detta. Detta bidrog till en brist på respekt och förståelse för uppgiftslämnarna från forskarnas sida. Under 1960-talet började forskarna emellertid intressera sig även för den kontext i vilken folkloren odlades. Forskningsinriktningen försköts från att enbart samla in kalla fakta till att inhämta fakta i det sammanhang där de frodades. Genom att ta ett personligt intresse i uppgiftslämnarna och respektera dem som individer upptäckte forskarna att uppgiftslämnarna inte bara uppskattade sin traditionella folklore, utan att båda parter kunde mötas och dra ömsesidig nytta av sin gemensamma kärlek till folkloren.
Berättelsen om prinsessan Diana Prinsessan Dianas historia kan ses som en berättelse som förmedlas genom medierna i en rad olika narrativa genrer. Diana genomgår förvandlingar i sitt liv som är knutna till de olika genrer i vilka hennes historia återges. Prinsessan Dianas berättelse börjar som en saga där en vanlig lärarinna möter en prins och gifter sig med honom, och därigenom blir prinsessa. Därefter antar hennes liv en melodramatisk karaktär när verkligheten av det kungliga livet tar ut sin rätt. Otrohet och skilsmässa följer, och berättelsen får drag av en bildningsroman när Diana kämpar för att övervinna sin sorg och finna sitt sanna jag, samtidigt som hon utvecklar sin empatiska förmåga. Diana finner lycka i kärleken till Dodi al-Fayed och slutligen, hennes död, som utgör det klassiska melodramatiska slutet, lämnar världen drömmande om henne. Diana representerade många motsägelser för människor, och dessa utgjorde grunden för hennes berättelse. Hon var en vanlig människa och samtidigt Hjärtedrottningen, en jetsetter men ändå en helgonfigur, ett offer och en hjälpare, brittisk och internationell, kunglig men fri från kungliga begränsningar. Dessa motsägelser gjorde det möjligt för vanliga människor att identifiera sig med henne och idealisera henne. Vi läste mediernas berättelser, såg fotografierna, tog del av informationen om hennes liv och reagerade på den, blev därigenom känslomässigt engagerade, skapade berättelsen och gjorde henne till ett offer för västerländsk lust efter sensation.
Etnologin och kvinnoperspektivet Denna artikel behandlar etnologisk forskning ur ett kvinnligt perspektiv. Författaren granskar de faser som har lett fram till det nuvarande läget för kvinnoorienterad etnologisk forskning. Med antagandet att utvecklingen av kvinnoorienterad forskning inom etnologin motsvarar den inom antropologin, hänvisar författaren till antropologen Henrietta Moore, som har skisserat utvecklingen av kvinnorelaterad forskning inom antropologin. Inledningsvis började kvinnligt orienterade frågor formuleras inom antropologin, vilket ledde till en fas där fokus låg på att göra kvinnor mer framträdande i forskningen. Denna nya synlighet gav upphov till en ifrågasättande hållning gentemot grundläggande antaganden och traditionella antropologiska begrepp. Detta ifrågasättande stimulerade teoretiska framsteg. Ett viktigt sådant framsteg var etableringen av distinktionen mellan ”sex” och ”gender”. ”Sex” kom att beteckna en term som enbart avsåg biologiska skillnader mellan man och kvinna, medan termen ”gender” (”genus”) användes för att särskilja kulturella och sociala skillnader. Artikeln illustrerar behovet av att komplettera de tre etnologiska dimensionerna – tid, rum och social miljö, med en fjärde: kön. Författaren visar att forskning som representerar kvinnor har varit bristfällig eftersom kvinnor inte har representerats utifrån sitt eget perspektiv, ingen distinktion har gjorts mellan ”gender” och ”sex” och variationer mellan kvinnor som individer har inte uppmärksammats. Genom att lägga till ”sex” som en ny dimension kan tidigare forskningsresultat betraktas ur ett nytt perspektiv och tidigare insamlat material kan omvärderas för ny kunskap om män och kvinnor.
När ekomuseet kom till Norge Den grundläggande idén bakom ett ekomuseum är att en grupp människor kan identifiera sig med en gemensam kultur och ett gemensamt territorium. Det har fyra funktioner: databank, observatorium, laboratorium och utställningsforum. Varför har sådana museer blivit så populära i Norge, frågar Hege Sofie Bull. 1800-talet präglades av en enorm expansion i antalet museer. Dessa nya museer var centraliserade, specialiserade och offentliga, och deras huvudsakliga funktion var att stärka den nationella identiteten. De visade till exempel föga intresse för industrins arbetarkultur eller för etniska minoriteter. När bondens kultur och traditioner ställdes ut i norska museer berodde det på att dessa ansågs representera något typiskt ”norskt”. Museerna i Norge vid slutet av 1800-talet var ett uttryck för nationalromantiken, och den norske bonden sågs både som producent av råvaror och som byggsten för en nationell kultur i Norge. Att bonden och hans liv blev favoritmotiv för många norska målare underströk bara detta ytterligare. 1870-talet markerade början på ett fördjupat intresse för friluftsliv, vilket tilltalade både norrmän och utlänningar som besökte Norge som turister. Forskningen om det norska friluftslivet har i stor utsträckning koncentrerats på dess plats i den norska identiteten. Naturen med bär- och svampplockning, fiske och jakt kom att ses som en symbol för något typiskt norskt. Norrmännen tycks både se sig själva och bli sedda som stereotyper: vandrande över fjälltopparna med ryggsäck på ryggen, luva på huvudet och, förstås, den norska flaggan i handen. Denna kärlek till och fascination för naturen utgör, enligt Hege Bull, förklaringen till ekomuseernas popularitet i Norge.
Arbete för ömsesidig nytta och glädje Talko är en arbetsform som är typisk för Finland. Människor samlas för att hjälpa varandra med olika sysslor. Särskilt i jordbrukssamhällen var talko mycket vanligt som ett sätt att få utfört arbetsuppgifter såsom höbärgning, skörd, trädfällning och potatisupptagning. För kvinnor kunde talko ta formen av till exempel ullspinning och framställning av potatismjöl. Andra uppgifter som utfördes i talkoform var fiske, takläggning och byggande både av båtar och hus. Ingen betalning förväntades av deltagarna, men de fick mat och dryck under arbetet, och talkot följdes ofta av en fest med mat, dryck och dans. Seden har minskat i betydelse under de senaste åren i takt med införandet av mekaniserade jordbruksmetoder och utvecklingen av den kommunala socialvården, vilket gjort att talkots sociala funktion fått mindre betydelse. Ändå lever seden kvar, och än idag kan den beskrivas som ett ”arbete för ömsesidig nytta och glädje”.
Att döma av det faktum att antalet fiskmarknader i Finland ökar från år till år är intresset för dessa marknader betydande. År 1997 hölls sammanlagt 47 fiskmarknader i Finland, främst i kusttrakterna. Dit hörde höstmarknaden i Åbo, en av de fyra marknader som går under namnet strömmingsmarknad och som beskrivs i denna artikel. Vilken roll spelar en fiskmarknad i dag?
Tysk matkultur i möte med Finland och Sverige
Alltsedan Ansgars dagar har det tyska inflytandet på de nordiska länderna i allmänhet varit starkare än någon annan kulturell kontakt utifrån. Detta gäller i synnerhet matkulturen. Ändå är det möjligt att rekonstruera vissa olika innovationsprocesser. Av olika skäl är likheterna störst mellan norra Tyskland och södra Skandinavien samt mellan de övre samhällsskikten. Till skillnad från exempelvis Frankrike och Sverige kan vi inte tala om ett ”tyskt” kök annat än som en konstruktion. Här är de regionala och särskilt de nord-sydliga skillnaderna mycket påtagliga.
Var 1920-talets studentska en övergångskvinna?
Var 1920-talets studentska en övergångskvinna? Psykologin har visat att spädbarn behandlas olika beroende på deras kön. Vid sekelskiftet lärdes flickor att vara som flickor och att följa det mönster som äldre flickor och kvinnor hade satt. Den utbildning som gavs åt pojkar och flickor skilde sig markant, och både överklasskvinnor och bondkvinnor uppfostrades till att se hemmet som sin rätta plats. Med andra ord spelade de en sekundär roll även om deras ansvar kunde vara betydande, särskilt i de fall då husets man var borta under längre perioder. Den bästa karriären för en kvinna var att vara mor i en högt ansedd familj. För ogifta kvinnor var situationen betydligt mer problematisk. Den manliga synen på kvinnors uppfostran och utbildning började förändras genom personer som Mary Wollstonecraft och senare den engelske filosofen John Stuart Mill, som menade att jämställdhet mellan könen skulle öka lyckan eftersom det skulle frigöra kvinnors intellektuella kapacitet till samhällets fördel. Han ansåg att män och kvinnor borde ha samma politiska rättigheter. I Finland fick kvinnor relativt tidigt lika rättigheter, då de 1906 tillerkändes rösträtt och rätt att väljas till riksdagen. Men trots att deras status förbättrades fortsatte männen att söka en hjälpande hand i livet snarare än en partner. Akademiskt utbildade kvinnor kom att accepteras, men vanligen på en lägre nivå än män; kvinnans roll förblev i huvudsak en stödjande. Åbo Akademi var länge ett manligt domän där hustrur inte var välkomna, men i slutet av 1920-talet började kvinnor med akademisk utbildning betraktas som övergångskvinnor. Pionjärernas dagar var över och kvinnor var inte längre främlingar i den akademiska världen. Även om dessa övergångskvinnor kunde träda in i den manliga världen var de tvungna att anta en manlig yrkesroll utöver sin kvinnliga roll för att kunna göra det.
Gulnäbbsintagningarna i dagens skolvärld - initiation och pennalism
Insparksceremonier Bland de inofficiella festligheter som ordnas av elever i svenskspråkiga högstadieskolor och gymnasier i Finland spelar insparksceremonier en central roll. Dessa ceremonier för nya elever hålls dels för dem som börjar i högstadiet, dels för dem som går vidare till gymnasiet. Ceremonierna som markerar gränserna mellan de olika skolstadierna har en historisk bakgrund och paralleller till de initieringsritualer som förekommer inom universitetsvärlden och i hantverksskrån. Sambandet mellan initiering och mobbning i skolans värld har fått en ny form genom att ceremonierna anpassats till att aktivt motverka mobbning. Detta gäller särskilt insparken av de yngsta eleverna. Mobbningen koncentreras till en enda dag och ges ”organiserade och övervakade former”. När det gäller ceremonier som markerar inträdet i gymnasiet är fokuseringen på den enskilda eleven större. Det avgörande är att ”ha sinne för humor”, att kunna acceptera att bli gjord till åtlöje. ”Humor” är liktydigt med ”mognad” och denna egenskap ses som ett villkor för att initieras i de äldre elevernas gemenskap.
Marieholms prästgård i Larsmo – En kulturmiljö med två sekler av traditioner Författaren beskriver sitt barndomshem, Marieholms prästgård, så som hon minns det under den tid då hennes far, Thure Sandvik, var kyrkoherde i Larsmo. Hon tar oss också med tillbaka i tiden till två andra epoker i Marieholms historia, vilket ger ett historiskt perspektiv på äldre finländska prästgårdar i allmänhet. Den första epoken är tiden för den första kaplanen, Anders Ehrström, som lät bygga prästgården och valde dess plats. Den andra epoken inträffade nästan ett sekel senare, under kyrkoherde Gideon Lilius’ tid. Redan under medeltiden fanns stadgar som reglerade prästers bostäder och deras underhåll. Efter reformationen, då klostren avskaffades och präster började gifta sig, kom prästgårdarna även att fungera som härbärgen och senare som möns-tergårdar, med många särskilda uppgifter både för prästen och hans hustru. Jordbruk var en viktig funktion för prästgårdar ända fram till ganska nyligen, och köks-trädgårdar samt fruktodlingar har varit en del av prästgårdarnas miljö sedan 1700-talet. Marieholms prästgård färdigställdes år 1791, fyra år efter att Larsmo kyrka byggdes. Den första boende, kaplan Anders Ehrström, anlade en omfattande terrasserad trädgård, vars spår fortfarande kan skymtas idag. Jordbruket tycks ha varit av mindre betydelse för Ehrström, som bodde i Marieholm fram till 1806. Gideon Lilius, kyrkoherde från 1870 till 1884, var betydligt mer intresserad av jordbruk och övervakade verksamheten personligen. Under hans tid var Marieholm faktiskt en fungerande bondgård. När Thure Sandvik flyttade in femtio år senare, år 1934, hade mycket förändrats. Jordbruket hade förlorat sin betydelse på grund av industrialiseringen, och prästerna fick inte längre sin lön i form av naturaprodukter utan erhöll en penninglön, där bostaden utgjorde en del. Tjänstefolk var inte längre lätt att få tag på eller hade blivit för dyrt. Prästens och hans makas roller och uppgifter hade därmed förändrats radikalt. Trots detta gjorde både Sandviks egna intressen och den globala depressionen på 1930-talet samt det efterföljande kriget att Sandvik, som var son till en lantbrukare, började bedriva jordbruk i liten skala. Idag kan gamla prästgårdar som Marieholm verka olämpliga eller opraktiska som bostäder för präster, men de kan bevaras och samtidigt moderniseras på ett förnuftigt sätt. Marieholm är ett gott exempel på detta.
"Arkivråttor, fälträvar och spindlar i näten''
”Arkivråttor, fälträvar och spindlar i nät” – Arbetsbeskrivningar vid ett traditionsarkiv Antalet traditionsarkiv i de nordiska länderna är relativt litet jämfört med antalet muséer. Arkiven har kopplingar både till muséer och till vissa universitetsdiscipliner. Trots detta har arkiven en egen profil. Det huvudsakliga arbetet vid ett traditionsarkiv kan delas in i fyra områden: 1) organisering och registrering av äldre material, 2) insamling och ordnande av nytt material, 3) forskning på både det gamla och det nya materialet, samt 4) service till allmänheten, föreläsningsverksamhet och folkbildning. Under de senaste decennierna har det förts en livlig debatt om den tredje punkten, det vill säga forskningens roll. Detta kan delvis bero på den något mer oklara position som arkiven verkar ha i jämförelse med muséer och universitet. Arkivpersonalen besitter dock en hög kompetens inom många områden. Dessa inkluderar djup kännedom om materialet samt insikt i fältarbetets svårigheter, problem och glädjeämnen. Författaren diskuterar en särskild typ av material – gamla bandinspelningar, det vill säga inspelningar gjorda av arkivpersonal under de senaste årtiondena. Hon uttrycker varmt behovet av att systematisera dessa äldre inspelningar. Det finns dock flera problem med banden. Ibland är de nästintill obegripliga för alla utom de som deltog i inspelningen. Författaren avslutar med att understryka vikten av att bedriva mer forskning inom detta område, så att dessa värdefulla källor inte går förlorade.
Husfaderns stol En studie av ett mikroområde Territoriellt tänkande i agrara hushåll har länge varit av stort intresse för etnologer. Denna artikel undersöker personliga stolar – gungstolar, fåtöljer och TV-stolar – ur ett territoriellt perspektiv, med fokus på perioden mellan 1930-talet och 1994. Fram till helt nyligen tycks regeln ha varit att endast husets herre – och i sällsynta fall husmodern – hade en egen stol. Stolen, som ofta antingen tillverkades av ägaren själv eller erhölls som gåva eller genom arv, utgjorde något som kan kallas ett mikroområde. Familjemedlemmar fick inte sitta i stolen när dess ägare var närvarande, eller åtminstone förväntades de omedelbart lämna den om ägaren ville använda den. Anmärkningsvärda undantag var gäster, husdjur, svärföräldrar och barnbarn. De mest bekväma stolarna erbjöds ofta till gäster, även om det var husmodern som först förväntades avstå från sin personliga stol. Katter och hundar, svärföräldrar och barnbarn hotade inte familjehierarkin och kunde därför beviljas särskilda privilegier, såsom att få sitta i en personlig stol i ägarens närvaro. Även om den personliga stolen har förlorat mycket av sitt historiska värde, är viktiga stolar – som snurrstolen i arbetsrummet – fortfarande av stor personlig betydelse för sina ägare.
Det försvunna hantverket Syftet med denna artikel är att dokumentera den befintliga kunskapen om ett särskilt hantverk, nämligen tillverkningen av träfat för både hushållsbruk och transport i Ålands östra skärgård. Det har hittills gjorts mycket lite forskning om tunnbindning. Författaren inledde sin undersökning med målet att dokumentera ett utdöende hantverk genom att studera dess verktyg och användningen av dem, samt de olika stadierna i arbetsprocessen. Detta visade sig dock vara omöjligt eftersom hantverket i praktiken redan hade försvunnit från området. Hon genomförde därför en rent beskrivande studie baserad på befintlig litteratur och intervjuer med åtta invånare i Lappo som hade personliga minnen av tunnbindning, antingen från Lappo eller från andra delar av Ålands östra skärgård. Den främsta anledningen till att tunnor tillverkades var behovet av kärl för att transportera fisk till marknaden, eftersom fiske vid den tiden var den huvudsakliga försörjningen i området. Fisketunnorna behövde ha officiellt godkända mått; ett kontrollsystem infördes där särskilt utsedda inspektörer mätte de färdiga tunnorna och stämplade de godkända. Vanligtvis såldes fisken i så kallade kvartar, vilket innebar en fjärdedel av en vanlig 120-liters tunna. Det var inte lätt att hitta material till tunnorna på de relativt karga öarna. Stavarna, som oftast tillverkades av furu, köptes ofta färdigformade från närliggande sågverk. Bandjärnen gjordes vanligen av antingen hassel eller vide. Konsten att tillverka tunnor har i stort sett försvunnit idag, och det finns små utsikter att återuppliva detta hantverk om det inte kan få en ekonomisk funktion, exempelvis inom turism.
Föreställningen om den ideala uppteckningen
Föreställningen om en ideal uppteckning Alla arkivarier vet att fenomenet med en ideal uppteckning existerar, både i verkligheten och i teorin. En ideal uppteckning är en text som överensstämmer med samtida forsknings- ideal liksom med de uppfattningar som fältets representanter har om uttryck för den aktuella kulturen. Tydlighet, äkthet, detaljmässig konsekvens och informationsmässig relevans är också viktiga aspekter. Denna artikel jämför föreställningen om en ideal uppteckning under 1930-talet med motsvarande föreställning under 1990-talet, med exempel från ett arkiv i Upp- sala, Sverige, och beskriver två radikalt olika synsätt på vad som utgör en ideal uppteckning. 1930-talet präglades av positivistiskt tänkande. Objektiv dokumentation av verkligheten, empiriska studier, fakta (i motsats till enbart värderingar), observation, klassificering och beskrivning var sådant som ansågs viktigt, där nyckelbegrep- pen var ”förklaring” och ”sanning”. Materialet behövde uppfylla vissa formella krav. Frågelistor var en mycket populär metod för att samla in information vid denna tid. Det främsta syftet med insamlingen var att skapa en grund för framtida forskning, främst om agrar folkkultur, samt att rädda kunskap innan den försvann. Den nuvarande tidsperioden präglas däremot av hermeneutiskt tänkande, som fokuserar på förståelse snarare än förklaring. På ett praktiskt plan innebär detta att frågelistornas fokus har förskjutits från det allmänna till det individuella; frågorna är mer öppna och lämnar utrym-me för berättande och reflekterande svar. Listorna används för att samla information för specifika forskningssyften. Forskningsobjektet är att inventera och tolka dagens kulturella variationer. Avsaknaden av strikta riktlinjer i insamlingsprocessen innebär att själva insamlingen har blivit mer krävande. Frågan om etiskt ansvar har också blivit viktigare än tidigare.
Videon i arkivet Videoband har under de senaste två decennierna befäst sin plats i traditionsarkiv, både som dokumentationsverktyg och som ett sätt att redovisa forskning. Författaren beskriver några av problemen med tidig filmning, såsom användning av föråldrad utrustning som kan vara omöjlig att ersätta. VHS-systemet, som i början ansågs ha för låg kvalitet för arkivändamål, har gjort filmningen avsevärt enklare. Videoband är särskilt användbara för att dokumentera material som är svårt eller omöjligt att exakt beskriva i ord, såsom dans eller traditionella barnlekar. Videoband kan katalogiseras enligt inspelningsdatum, namnet på den som genomför intervjun eller de intervjuade personerna, eller genom att klassificera innehållet på bandet med hjälp av exempelvis indextermer. Kvaliteten på kopior är sämre än på originalbandet, vilket utgör ett problem. Bevarandet av videoband kan också bli problematiskt. Omfattande säkerhetskopiering är till exempel inte genomförbart. Nästa steg kommer sannolikt att bli digitalisering av materialet, vilket möjliggör obegränsad kopiering utan förlust av bildkvalitet.
Samlandet som fenomen. En leksakssamlings tillkomst och funktion.
Samlandet som fenomen Ursprung och funktion hos en leksakssamling Varför skapar vuxna leksakssamlingar? Vad driver dem att börja samla? Kan samlandet ses som en livsstil? Dessa frågor ledde till en studie som fokuserade på en samlares egna tankar och samlaraktiviteter. Den kvinna som studien handlar om började sin samling när innehållet i hennes barndomshem delades upp, och hon fick många av de leksaker som hade sparats. Detta väckte ett nostalgiskt intresse för hennes eget förflutna, för de leksaker hon lekte med som barn på 1920- och 1930-talet, samt för leksaker som överlevt tidens gång i allmänhet, både handgjorda och fabriksproducerade. Detta skedde innan boomen med att samla leksaker som investeringsobjekt under 1980-talet. När hennes intresse blev känt fick hon även donationer. För att lära sig mer om äldre leksaker besökte hon auktionshus som specialiserade sig på leksaker. Många leksakssamlare drivs av drömmen om att skapa ett museum, men det gjorde inte denna kvinna. Dock, flera decennier efter att samlingen påbörjats, upplevdes det som ett problem att hitta lämplig förvaring för den stora mängden leksaker hon ägde. På många sätt skedde samlandet utan några tydliga riktlinjer. Det är dock intressant att notera att de flesta leksakssamlingar definitivt inte är avsedda för barn, utan snarare riktar sig till vuxna som på detta sätt för en kort stund återvänder till sin egen barndom och upplever glädjen i att återse föremål de hållit kära. Själva samlandet kan fylla en nostalgisk funktion, vara ett sätt att rädda gamla föremål eller helt enkelt vara en hobby som ger in- dividen en känsla av tillfredsställelse.
Förändringar i bostadskulturen i Grankulla under detta århundrade Hemmet och dess olika rum, liksom de andra strukturer som är kopplade till det, har genomgått stora förändringar under det senaste århundradet, liksom de funktioner de fyller. Med utgångspunkt i överklassens fristående familjehus från början av detta sekel och radhus från 1960-talet i Grankulla, spårar författaren utvecklingen av hur de olika rummen har använts. Hon drar slutsatsen att den grundläggande uppdelningen av rummens funktioner i vila och underhållning i stort sett är oförändrad. Det som däremot har förändrats är till stor del ett resultat av den tekniska utvecklingen samt det faktum att det inte längre är vanligt att anställda, såsom hembiträden, bor på sin arbetsplats, det vill säga i själva överklasshemmet. De största förändringarna syns i utformningen av rum som kök och badrum, vars funktioner och utrustning har mycket lite gemensamt med sina tidigare motsvarigheter. Anledningen till förändringarna i rummens funktioner kan i slutändan spåras till det ökade fokuset på individens bekvämlighet i hemmet, vilket möjliggjorts av tekniska innovationer. På så sätt kan de förändringar som skett i samhället i stort avläsas i hur bostäder har byggts och renoverats över tid. Vår boendemiljö avslöjar därför inte bara något om dess invånare, utan också om det samhälle vi lever i.
Kampen mot förkylningen Folkmedicin och huskurer mot förkylning var ämnet för denna artikel, som bygger på forskningsmaterial från eftergymnasiala studier om hur människor har försökt bota och förebygga förkylningar. Artikeln presenterade inte bara olika brygder, både för invärtes och utvärtes bruk, ur ett historiskt perspektiv, utan också i vilken grad dessa stämde överens med den tidens etablerade medicinska kunskap. Det framkom att de gamla nationernas läror om humoralpatologi har påverkat folkliga botemedel i kampen mot förkylning. Detta märks till exempel i kurer som syftar till att värma kroppen och framkalla svettning med hjälp av alkohol, örter och kryddor. Rötterna till humoralpatologin kan även spåras i moderna behandlingar. Idag läggs dock mycket större vikt vid förebyggande medicin än tidigare, även om det är intressant att notera att vissa ingredienser såsom honung, kamomill, vitlök och svarta vinbär fortfarande är populära. Slutligen konstaterades att medicinsk litteratur under detta århundrade har skiftat fokus från att bota förkylningen till att behandla dess symtom.
Kyrksundets sund i Hitis – Ett arkeologiskt forskningsprojekt om en av hamnarna i sydvästra Finland som nämns i en tidig navigationskälla
Kyrksundets sund i Hitis – Ett arkeologiskt forskningsprojekt om en av hamnarna i sydvästra Finland som nämns i en tidig navigationskälla Referenser från 1200-talet till området kring Kyrksundets sund i skärgården i sydvästra Finland, funna i navigationsmaterial, har gett upphov till mycket spekulation kring i vilken utsträckning den yttre skärgården var bebodd under den tidiga järnåldern. Identifiering av platsnamn med hjälp av topografiska och etymologiska bevis har visat att regioner som tidigare ansågs vara utan permanenta invånare i själva verket verkar ha varit livliga handelsplatser och hamnar. Huruvida kapellet vid hamnområdet vid Kyrksundets sund uppfördes på platser med förkristen aktivitet är inte helt klart. Det har dock allmänt antagits att de risker som plundrande och rövande nordmän utgjorde ledde till att områden som dessa, belägna längs ganska betydande handelsvägar, blev mycket glest befolkade. Arkeologiska fynd och etymologiska studier av de aktuella ortnamnen har emellertid avslöjat bevis på mer omfattande aktivitet än vad man tidigare trott. De stöder också hypotesen att de äldsta invånarna i detta område faktiskt var finnar. Mycket mer forskning krävs dock för att få en tydligare förståelse av den tidigmedeltida historien i denna intressanta maritima region.