Kasvatus & Aika on vuodesta 2007 ilmestynyt kasvatuksen historiallis-yhteiskunnallinen julkaisu. Monitieteinen Open Access -julkaisu on vakiinnuttanut asemansa korkeatasoisena kasvatushistorian johtavana kotimaisena tiedejulkaisuna. Lehteä julkaisee Suomen kasvatuksen ja koulutuksen historian seura. Lehdessä julkaistaan vertaisarvioituja tieteellisiä artikkeleita, tieteellisiä katsauksia, ajankohtaispuheenvuoroja ja kirja-arvioita. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa.
Suomen kasvatuksen ja koulutuksen historian seura
Copyright (c) 2025 Kasvatus & Aika https://creativecommons.org/licenses/by-nd/4.0
Voisiko tulevaisuudessa ruokakasvatusta toteuttaa alakoulussa systemaattisesti?
Lectio praecursoria ravitsemustieteen väitöskirjaan Kohti systemaattisesti toteutuvaa ruokakasvatusta: Tutkimus ruokakasvatuksen tavoitteista ja toteutukseen vaikuttavista tekijöistä alakoulussa, Itä-Suomen yliopistossa 3.6.2025.
Miksi medialukutaidosta tulee edelleen puhua?
Onko medialukutaidon käsitteellä enää käyttöä tekoälyn, datan ja koneoppimien ajassa? Kyllä on. Tässä puheenvuoroartikkelissa perustelen medialukutaidon käsitteen tarpeellisuutta sen proaktiivisen luonteen näkökulmasta. Artikkeli tarjoaa lyhyen katsauksen erilaisten lukutaitomääritelmien evolutiivisiin kaarin ja sijoittaa datanlukutaidon kaltaiset ”uudet lukutaidot” osaksi suurempaa kuvaa.
Tutkimus menneistä tulevaisuuksista koulutuksen kentällä
Lectio praecursoria poliittisen historian väitöskirjaan Tulevaisuutta valtaamassa: Sivistys ja demokratia sosiaalidemokraattisessa koulutusajattelussa hyvinvointivaltion rakentuessa, Helsingin yliopistossa 14.3.2025.
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Kysymys ihmisenkokoisuudesta. Taidekasvatus mahdollisuutena teknologian ajassa, Tampereen yliopistossa 9.5.2025.
Mihin kasvatus tarvitsee ideologiakritiikkiä? Koulutuspolitiikan arvojen, affektien ja ideologisten piirteiden historiallisesta jäljittämisestä
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Tracing Ideology in Education: Investigations in Discourse Theory, Tampereen yliopistossa 8.11.2024.
Essexin diskurssiteoreettinen koulukunta
teoreettinen ja metodologinen kehittäminen
Demokraattisen harkinnan valmiudet kasvatustieteen tutkimuskohteena
Syksyllä 2024 käynnistettiin Suomen Akatemian rahoittama nelivuotinen konsortiohanke Education for Deliberation: Practices of Inquiry in Dialogue-Based Democratic Education (DELIBERATE). Hankkeen tavoitteena on luoda teoreettisesti vankasti perusteltua uutta ymmärrystä deliberaation eli punnitsevan julkisen keskustelun käytännöistä demokratiakasvatuksessa. Aiheen yhteiskunnallinen merkitys on voimakkaasti latautunut viime vuosikymmenten poliittisessa ja mediakulttuurisessa myllerryksessä. Pluralistisen poliittisen keskustelun mahdollisuudet demokraattisen elämäntavan ja päätöksenteon perustana ovat vaarantuneet ympäri maailman, myös sellaisissa yhteiskunnissa, joita on perinteisesti pidetty vakiintuneina liberaalidemokraattisina oikeusvaltioina. Demokraattisen harkinnan ja dialogin valmiuksia vahvistavan kasvatuksen tutkimuspohjainen kehittäminen on siten entistäkin ajankohtaisempaa.
Yliopisto, aika ja yhteiskunta rehtorien puheissa
Arvosteltu teos: Rinne, R., Plamper, R. & Jauhiainen, A. (2024). Yliopiston aseman, tehtävän ja esillepanon muutos. Historiallinen tarkastelu suomalaisten yliopistorehtorien puhunnasta ja sen muutoksesta 1920-luvulta 2020-luvulle. Suomen Kasvatustieteellinen seura. Kasvatusalan tutkimuksia 87. 361 s.
Mikropolitiikka koulussa: Etnografinen tutkimus politiikan sosiomateriaalisesta luonteesta
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Micropolitics in school. An ethnographic inquiry of sociomaterial reconfiguration of policies in school, Itä-Suomen yliopistossa 4.4.2025.
Vaikka opettaja–oppilas-suhdetta ja siinä koettuja tunteita on viime vuosina tarkasteltu runsaasti, on vähemmälle huomiolle jätetty suhteessa ilmenevien vihan tunteiden monimerkityksellisyys. Tässä tutkimuksessa tarkasteltiin oppilaiden kokemuksia opettajan vihan tunteista pedagogisessa suhteessa. Tutkimusaineisto kerättiin sähköisellä kyselylomakkeella sekä yksilö- ja parihaastatteluin kuudesluokkalaisilta (n=97) ja analysoitiin temaattisen sisällönanalyysin sekä composite vignette -menetelmän keinoin. Tutkimus osoittaa, että oppilaiden kokemukset opettajan vihan tunteista ovat paitsi epäreiluja, satuttavia ja voivat liittyä suhteen konfliktisuuteen, mutta erityisesti tilanteita sivustaseuranneiden kokemana myös ymmärrettäviä ja tarpeellisia, joskus huvittavia tai ristiriitaisiakin. Analyysin perusteella oppilaalle opettajan vihan tunteet eivät ole yksiselitteisesti negatiivisia vaan pikemmin ambivalentteja: toisaalta tarpeellisia ja oikeutettuja, mutta potentiaalisesti vaarallisia ja satuttavia. Tulokset haastavat vallalla olevaa kasvatuspsykologista opettaja–oppilas-suhdetta käsittelevää diskurssia, jossa opettajan vihan tunteet pelkistyvät esteeksi oppimiselle sen sijaan, että niiden merkitystä pohdittaisiin laajemmin osana lasten ja nuorten kasvua yhteiskunnan jäseniksi.
Selkeät arviointiohjeet palvelevat sekä arvioijaa että kirjoittajaa
Esimodernina aikana käsityöläisten koulutus oli järjestetty oppipoika–kisälli–mestari-järjestelmän kautta. Siinä käsityöläismestari otti kouluttaakseen oppipojan, joka yleensä neljän vuoden ajan eli ja opiskeli ammattiin vaadittavat taidot mestarinsa luona. Kaupungissa oppipojasta tuli oppivuosien suorittamisen jälkeen kisälli, joka jatkoi ammatin saloihin ja eri verstaiden toimintoihin tutustumista palkallisissa työsuhteissa. Ammattikuntamestariksi saattoi hakeutua vasta usean kisällivuoden jälkeen ja tällöinkin mestarien paikkoja oli harvoin tarjolla. Tutkin artikkelissani Helsingin suutarien ammattikunnan koulutuskäytänteitä 1700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Analysoin, miten ja millaisin ehdoin jalkineiden valmistukseen tarvittavat tiedot ja taidot siirrettiin seuraavalle sukupolvelle. Käsityöläisten oppipoikien koulutus perustui yleisen ammattikuntajärjestyksen määräyksiin, mutta niitä sovellettiin käytännönläheisesti. Esimerkiksi mestarin vaihto kesken koulutuksen oli mahdollista. Kaksi kolmesta oppipojasta valmistui kisälliksi ja koulutuksesta valittaminen oli harvinaista. Se, miten koulutus käytännössä tapahtui, ei ollut säädeltyä, mutta koulutuksen tasoa valvottiin kisällikokein. Tutkimus osoittaa, että pienen suomalaiskaupungin suutarien koulutuskäytänteet seurasivat yleismaailmallisia konventioita. Tämä mahdollisti muun muassa kisällien ulkomaanopinnot.
Luontokäsitys ja -suhde nuorisotyön käsikirjoissa 1940–1960-luvuilla
Artikkelin tutkimusongelmana on selvittää, millainen on 1940–1960-luvuilla julkaistujen nuorisotyön käsikirjojen käsitys luonnosta ja ihmisen suhteesta siihen. Artikkelissa kuvataan, analysoidaan ja tehdään ymmärrettäväksi vuosina 1946, 1957 ja 1964 julkaistujen käsikirjojen luontokäsitystä ja -suhdetta. Nuorisotyö ja sen yleiset ohjaus- ja oppimateriaalit eivät ole olleet temaattisen kasvatushistoriallisen tutkimuksen kohteena. Tutkimus liitetään nuorisotyön historiaa, kasvatustieteellistä oppimateriaalitutkimusta sekä luontokäsityksiä ja -suhdetta koskevaan keskusteluun. Artikkelin historiallinen ja idiografinen tutkimusmenetelmä perustuu käsikirjojen lähdekritiikkiin, lähilukemiseen ja sisällönanalyysiin. Tarkastelu osoittaa ensiksi, että nuorisotyön moniulotteiselle kentälle suunnattuihin käsikirjoihin ei sisälly julkilausuttuja ja ehyitä käsityksiä luonnosta ja ihmisen suhteesta siihen. Luontosuhde on käsikirjoissa ennen kaikkea kasvatussuhde, jossa nuoren ihmisen tiedot, taidot, sosiaalisuus ja luonne kehittyvät. Toiseksi luonto ymmärretään nuorisotyön arkisena itsestäänselvyytenä, jota ei kuvata tieteellisillä ilmaisuilla, uutena asiana tai kohderyhmälle vieraana elinympäristönä. Kolmanneksi käsikirjojen teksteissä ja kuvituksessa esiintyy vaihtelevasti niin utilistisen, humanistisen kuin myyttisenkin luontokäsityksen piirteitä. Tutkittu ohjaus- ja oppimateriaali viittaa myös nuorisotyön luontoon liittyvien materiaalien, sisältöjen ja toimintamuotojen eriytymiseen, joka mahdollisine seurauksineen kaipaa syventävää tutkimusta.
Rehtoreiden näkemyksiä lukiokoulutuksen uudistamisesta, sen johtamisesta ja tulevaisuudesta
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Rehtoreiden näkemyksiä lukiokoulutuksen uudistamisesta, sen johtamisesta ja tulevaisuudesta, Jyväskylän yliopistossa, Kokkolan yliopistokeskus Chydeniuksessa 17.2.2023.
Keskiluokkaisuuden legitimoinnin ja luokkanousun äärellä
Yliopisto-opinnot aloittaessaan työväentaustaiset opiskelijat astuvat heille tyypillisesti kulttuurisesti ja sosiaalisesti vieraaseen ja keskiluokkaisten ideaalien ja rationaliteettien kyllästämään toimintaympäristöön, joka edustaa kulttuurista epäjatkuvuutta kodin arvostuksiin ja toimintatapoihin. Tässä tutkimuksessa lähestyn yliopistoa uuteen elämänvaiheeseen siirtyvien ensimmäisen polven yliopisto-opiskelijoiden luokkaidentiteetin rakennusympäristönä, jossa he muodostavat uutta ymmärrystä itsestään suhteessa muihin. Tutkimuksessa kysyn, millaista luokkaan liittyvää identiteettipuhetta työväentaustaisten yliopisto-opiskelijoiden kertomuksissa ilmenee ja miten he rakentavat luokkaidentiteettiään yliopistossa. Olen lisäksi kiinnostunut siitä, millaisiin yliopistokontekstin sosiaalisiin prosesseihin identiteettineuvottelu erityisesti liittyy. Kiinnitän tarkasteluni kasvatussosiologiseen ja bourdieulaiseen, kulttuurisosiologisen luokkatutkimuksen traditioon, jossa luokka ymmärretään kulttuurisina resursseina sekä subjektiivisena, elettynä kokemuksena. Tutkimuksen aineisto muodostuu 12 yliopisto-opiskelijanaisen haastatteluaineistosta, jonka analyysissa hyödynnetään sisällönanalyyttistä ja diskursiivista lähestymistapaa. Tulokset osoittavat, että luokat ja luokkien väliset rajat määrittyvät naisten kerronnassa taloudellisten näkökulmien sekä kulttuuristen resurssien perusteella. Yliopiston aikainen identiteettineuvottelu kiinnittyy erityisesti sosiaalisiin suhteisiin ja kulttuurisen pääoman kasvuun, joka aiheuttaa sekä uteliaista innostuneisuutta että läheissuhteissa lisääntynyttä kitkaa. Tutkimus kontribuoi kasvatussosiologian tutkimuskentälle tarjoamalla uutta ymmärrystä yliopiston sosiaalisista, kulttuurisista ja akateemisista prosesseista, joiden pohjalta luokkaidentiteettiä rakennetaan kohti omia juuria, keskiluokkaa tai jotakin siltä väliltä.
Tiedekasvatus ja demokratia tutkivassa yhteisössä
Tiedekasvatus on globaali ilmiö, joka on vakiintumassa osaksi suomalaista kasvatuskenttää. Tällä hetkellä tiedekasvatusta lähestytään monitieteisyyden ihanteesta huolimatta pääsääntöisesti luonnontieteiden kautta, ja koulutuspoliittisia tavoitteita ura- ja työmarkkinavetoisesti. Tutkimusten mukaan tiedekasvatusta leimaa lisäksi demokratiavaje. Keskustelua tarvitaan tiedekasvatuksen kasvatuksellisista periaatteista. Tässä artikkelissa tarkastelemme tiedekasvatusta demokratiakasvatuksen viitekehyksessä. Avaamme tiede- ja demokratiakasvatuksen välisiä yhteyksiä sekä kasvatussosiologista taustaa. Ehdotamme tutkivaa yhteisöä (community of inquiry) demokraattisen tiedekasvatuksen käsitteelliseksi ja pedagogiseksi perustaksi. Tutkiva yhteisö yhdistää tieteellisen ja demokraattisen elämäntavan ja toimii siten siltana tiedekasvatuksen, sen eri oppiaineiden sekä demokratiakasvatuksen välillä.
Inkluusion kehitys suomalaisessa perusopetuksessa
Artikkeli tarkastelee retrospektiivisenä näkymänä tasa-arvon ja yhdenvertaisuuden käsitteisiin liitettyjä merkityksiä peruskoulun opetussuunnitelman perusteissa eri aikoina (1970–2014) sekä sitä, miten niiden varassa tehdyt uudistukset peilautuvat erilaisiin käsityksiin inkluusiosta. Tutkimuksen aineisto muodostui viidestä peruskoulun opetussuunnitelman perusteista vuosilta 1970, 1985, 1994, 2004 ja 2014 keskittyen opetussuunnitelmatekstin arvoihin, tavoitteisiin ja käytännön uudistuksiin. Aineisto analysoitiin käsiteanalyysin ja teorialähtöisen sisällönanalyysin yhdistelmällä. Tulosten mukaan kaikista peruskoulun opetussuunnitelmista välittyi tasa-arvon ja inklusiivisen koulutuksen henki. Tasa-arvo näkyi oppilaiden osallisuutta kuvaavina arvoina muuttuen ajan kuluessa tasa-arvon näkemisestä samanlaisuutena kohti erilaisuuden ymmärtämistä moninaisuutena. Inkluusio rakentui vaiheittain heijastaen pääosin laajaa ja tukiorientoitunutta inkluusiokäsitystä. Uudistukset painottivat kaikkien oppilaiden opettamisen (mm. tuntikehys) ja erityistukea tarvitsevien tuen (mm. osa-aikainen erityisopetus) kehittämistä. Poikkeuksen teki vuoden 1994 opetussuunnitelma, joka kannusti erityisoppilaiden integroimiseen yleisopetuksen luokkiin – usein ilman riittävää tukea, josta käsittääksemme nykyinen inkluusiokritiikki juontaa juurensa. Tutkimus tarjoaa näkymän siihen, että inkluusiossa ei ole kyse vain erityisopetuksen uudelleenjärjestelystä vaan laajemmasta koulun uudistamisesta, mikä näkyy kahdessa viimeisessä opetussuunnitelmassa yhdenvertaisuusperiaatetta vaalivina tukirakenteina ja kokonaisvaltaisena inkluusiokäsityksenä.
Vastustavat pojat ja myöntyvät tytöt? Pienten lasten kerrontaa lapsen toimijuuden mahdollisuuksista lapsi–vanhempisuhteiden konflikteissa
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Resisting boys and complying girls? Young children’s narratives of the child’s opportunities for agency in child–parent conflicts, Jyväskylän yliopistossa 11.01.2025
Kasvatusalalle hakeneiden joukossa painottuvat lyhyt matematiikka, psykologia ja terveystieto
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Lukiotausta siirtymissä yliopistoon. Tutkimus kasvatusalan hakijoista ja opiskelijoista vuosina 2007–2020 ylioppilastutkinnon pohjalta, Oulun yliopistossa 30.8.2024.
Koulutusta ohjaavien asiakirjojen ja arkitodellisuuden rajapinnoilla
Tässä artikkelissa tutkimme valtakunnallisen kyselyaineiston pohjalta, miten oppilaita ohjataan S2-oppimäärän opetukseen. Lisäksi tarkastelemme sitä, millä tavoin kyselyyn vastanneiden opettajien (N=336) kouluaste, tehtävänimike, ikä, tieto kielenoppimisen periaatteista, työkokemus sekä maahanmuuttotaustaisten oppilaiden prosentuaalinen osuus kyselyyn vastanneiden kouluissa ja työskentelykunnan koko ovat yhteydessä opetukseen ohjaamisen tapoihin. Tutkimustuloksemme osoittavat, että S2-oppimäärään ohjaamisen taustalla on monenlaisia tekijöitä ja kirjavia käytänteitä, eikä opettajilla näytä olevan riittävästi tietoa siitä, että äidinkielen ja kirjallisuuden oppimäärän valinta kuuluu huoltajille. Lisäksi vaikuttaa siltä, että oppilaalle annetaan herkästi ”S2-status”, jos hänen äidinkielensä on muu kuin koulun opetuskieli. Tuloksemme osoittavat, että kansallista ohjausta, yhtenäisiä käytänteitä, tiedonkulun sujuvuutta ja hyviä toimintamalleja tarvitaan lisää S2-oppimäärään ohjaamiseen sekä huoltajien kanssa tehtävään yhteistyöhön. Tämä on tärkeää, jotta kaikille oppilaille taataan tarkoituksenmukaiset mahdollisuudet osallistua koulun toimintaan sen täysivaltaisina jäseninä.
Kasvatus ja historiantutkimus 2020-luvulla
Pääkirjoitus teemanumeroon "Historiantutkimus ja kasvatus" 4/2024.
Copyright (c) 2024 Kasvatus & Aika https://creativecommons.org/licenses/by-nd/4.0
Lasten osallisuus näyttäytyy tutkimuksessa päämääränä, jonka toteutuminen vaatii aikuisilta laajaa tietämystä lasten oikeuksista, yhdenvertaisuudesta ja syrjimistä ehkäisevistä käytänteistä, sekä pedagogisista ratkaisuista, jotka tukevat osallisuutta. Tässä tutkimuksessa tarkastellaan opettajien puheessa tuotettuja diskursseja lasten osallisuudesta perusopetuksessa. Tutkimusaineisto koostuu kuudesta (6) luokanopettajan teemahaastattelusta. Aineistoa analysoitiin diskurssianalyysin periaattein yhdistäen kielenkäytön luonnetta laajempaan yhteiskunnalliseen kontekstiin. Opettajien puheesta konstruoitiin kolme erilaista diskurssia: sosiaalisen pääoman diskurssi, vastuudiskurssi ja valtadiskurssi. Sosiaalisen pääoman diskurssi painotti oppilaiden sosiaalisia ominaisuuksia ja verkostoja, jotka pohjautuivat sosiaalisen pääoman ideologiaan. Vastuudiskurssissa korostuivat kasvatusvastuu sekä yhteiskunnallinen kilpailukyky, jonka taustalla vaikutti uusliberalistinen koulutuspolitiikan ideologia. Valtadiskurssissa korostui puhetyyli valtapositiosta, mikrotasolla opettajien kuvauksissa oppilaista ja makrotasolla yhteiskunnan sekä koulutuspolitiikan kuvauksissa. Tulosten merkitystä tarkastellaan osallisuuden, opettajan roolin sekä opettajan työn yhteiskunnallisten odotusten konteksteissa. Vaikka diskurssit ja niiden rakentuminen ovat muotoutuneet tietynlaisiksi tietyssä ajassa, ne voivat auttaa tunnistamaan vastaavanlaisia puhetapoja ja niiden seurauksia myös tulevaisuudessa.Tässä tutkimuksessa tarkastellaan opettajien puheessa tuotettuja diskursseja lasten osallisuudesta perusopetuksessa. Tutkimusaineisto koostuu kuudesta (6) luokanopettajan teemahaastattelusta. Aineistoa analysoitiin diskurssianalyysin periaattein yhdistäen kielenkäytön luonnetta laajempaan yhteiskunnalliseen kontekstiin. Opettajien puheesta konstruoitiin kolme erilaista diskurssia: sosiaalisen pääoman diskurssi, vastuudiskurssi ja valtadiskurssi. Sosiaalisen pääoman diskurssi painotti oppilaiden sosiaalisia ominaisuuksia ja verkostoja, jotka pohjautuivat sosiaalisen pääoman ajatukseen. Vastuudiskurssissa korostuivat kasvatusvastuu sekä yhteiskunnallinen kilpailukyky. Sen taustalla vaikutti tehokkuusdiskursiivinen koulutuspolitiikka. Valtadiskurssissa korostui puhetyyli valtapositiosta, mikrotasolla opettajien kuvauksissa oppilaista ja makrotasolla yhteiskunnan sekä koulutuspolitiikan kuvauksissa. Tulosten merkitystä tarkastellaan osallisuuden, opettajan roolin sekä opettajan työn yhteiskunnallisten odotusten konteksteissa. Vaikka diskurssit ja niiden rakentuminen ovat muotoutuneet tietynlaisiksi tietyssä ajassa, ne voivat auttaa tunnistamaan vastaavanlaisia puhetapoja ja niiden seurauksia myös tulevaisuudessa.
Arvosteltu teos: Soimetsä, V., Jouhki, E. & Lalu, L. (toim.), Okkonen, V., Rentola, K. & Roselius, A. (2023). Vimmaa ja voimaa. Suomen Teiniliitto ja yhteiskunta 1939–1983. Teos. 487 s.
Miksi oppimisympäristö muuttui oppimaisemaksi?
Katsauksen tarkoituksena on pohtia, miksi oppimisympäristön sijaan yhä useammin käytetään käsitettä oppimaisema tai oppimismaisema. Yleisesti käytetyn käsitteen muuttuminen herättää kysymyksen mikä on muuttunut ja miksi, missä yhteydessä uusi käsite on tullut ensimmäisen kerran esille ja miten sen merkitys on mahdollisesti muuttunut tai täydentynyt. Katsaus perustuu tutkimuskirjallisuuteen, raportteihin ja konsulttien teksteihin. Lisäksi aineistona käytetään havaintoja ja valokuvia kahdesta hiljattain valmistuneesta koulurakennuksesta. Maiseman metaforisuus tuo esille käsitteen muunneltavuuden. Tarkastelun tulos kertoo siitä, että oppimaisema on alkujaan englanninkielinen, yhdysvaltalainen sekä brittiläinen käsite, learning landscape, jonka synty liittyy uusien yliopistokampusten rakentamiseen sekä yliopistojen markkinointiin. Oppimaisemaan sisällytetään esimerkiksi koulutukseen liittyvä opetusteknologia, virtuaalisuus, monipaikkaisuus, luovuus, tehokkuus, kansainvälisyys, aikaan sitoutumattomuus, yhteisöllisyys, avoimuus ja demokratia. Oppimaisema on käsite, jota voi joustavasti käyttää niin kaupunkisuunnittelussa, arkkitehtuurissa, uusien opetusteknologioiden kehittämisessä, oppimiskäsitysten muutoksessa sekä myös kalusteiden markkinoinnissa. Katsauksessa kyseenalaistetaan oppimaiseman sovellettavuus pienten lasten koulujen tilasuunnitteluun.
Kuurojen ensimmäisiä lapsuusmuistoja asuntolakouluista sotien jälkeisessä Suomessa
Artikkeli avaa kuurojen varhaisimpia lapsuudenmuistoja asuntolakouluista 1950–1960-luvuilta sekä yhteisöllisestä että yksilöllisestä näkökulmasta. Kuurojen viitottuja muistoja on kerätty vuosina 2022–2023 ympäri Suomea. Asuntolakouluihin paneutuva viittomakielinen muistitietotutkimus pohjautuu 70 eri-ikäisen kuuron haastatteluun suomalaisella ja suomenruotsalaisella viittomakielellä. Muistelmat analysoitiin kategorisella sisältöanalyysillä. Viitotun muistitiedon pohjalta voidaan todeta, että viittomakielellä on suuri merkitys kuurojen lapsuusmuistoissa ja asuntolakokemuksissa. Tutkimus osoittaa, että kuurojen kouluopetuksessa pidettiin tärkeänä puhutun kielen oppimista, jolloin viittomakielen opetus jäi vähemmälle huomiolle. Tässä artikkelissa tarkastellaan sekä syntymäkuurojen että kuuroutuneiden muistoja, joista edellisillä on vaikeammat lähtökohdat oppimiseen ja koulunkäyntiin viittomakieltä kieltävässä ympäristössä. Artikkeli kutsuu keskustelemaan, millaisia traumaattisia muistoja ja kokemuksia eri-ikäisillä kuuroilla on edelleen tänä päivänä.
Koululaisjärjestöjen yhteiskuntahistoriaa Suomessa ja Ruotsissa
Miten mielenterveydestä neuvotellaan varhaiskasvatuksen työpaikoilla?
Mielenterveyteen kytkeytyvät työkyvyttömyyshaasteet ovat kasvaneet vuodesta 2017 kunta-alalla. Kehittämistyössä tavoitteena oli löytää keinoja mielenterveyden tukemiseen varhaiskasvatuksen työpaikoilla. Tässä laadullisessa tutkimuksessa selvitimme, (1) millaisista lähtökohdista ja oletuksista varhaiskasvatuksen työpaikkojen mielenterveyspuhe nousee ja mikä siinä on muuttumassa, (2) miten hyvään työntekijään liittyvät odotukset ja mahdollinen mielenterveysongelmiin liittyvä sosiaalinen stigma tulivat puheessa esiin ja (3) miten puheessa jäsennettiin mielenterveyteen tai työssä kuormittumiseen liittyvää työkyvyn tuen tarvetta. Aineisto koottiin 13 varhaiskasvatustyöyhteisöjen ja esihenkilöiden työpajasta ja 13 haastattelusta. Aineiston analysoitiin tutkimuskysymyslähtöisesti refleksiivisen temaattisen analyysin avulla. Tulokseksi kiteytyi kolme teemaa:1) Jännitteet varhaiskasvatuksen uuden ja vanhan ideaalin välillä, 2) neuvottelu työkyvyttömyydestä ongelmallisiksi määrittyvien yksilöllisten ominaisuuksien ja varhaiskasvatustyön mielenterveyttä kuormittavien tekijöiden suhteena, sekä 3) mielenterveyden haasteellinen asema työpaikoilla käsiteltävänä asiana. Jotta mielenterveyttä voitaisiin riittävästi tukea, varhaiskasvatustyöpaikoilla tulisi keskittyä työolosuhteiden kehittämiseen ja jäsentää itse ilmiötä ja siihen liittyvää puhetta osana yhteiskunnan muutosta. Työelämän muutokseen ja mielenterveysilmiön historialliseen luonteeseen pureutuva analyysi voi syventää mielenterveydestä käytävää keskustelua työelämässä.