Kasvatus & Aika on vuodesta 2007 ilmestynyt kasvatuksen historiallis-yhteiskunnallinen julkaisu. Monitieteinen Open Access -julkaisu on vakiinnuttanut asemansa korkeatasoisena kasvatushistorian johtavana kotimaisena tiedejulkaisuna. Lehteä julkaisee Suomen kasvatuksen ja koulutuksen historian seura. Lehdessä julkaistaan vertaisarvioituja tieteellisiä artikkeleita, tieteellisiä katsauksia, ajankohtaispuheenvuoroja ja kirja-arvioita. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa.
Suomen kasvatuksen ja koulutuksen historian seura
Epäoikeudenmukaisuuden näkyväksi tekeminen: Ihmisoikeuskasvatuksen oikeudelliset, poliittiset ja moraaliset ihanteet epätäydellisessä maailmassa
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Unveiling injustices: Revisiting human rights education’s kegal, political and moral ideals in a nonideal world, Helsingin yliopistossa 17.1.2025.
Copyright (c) 2025 Kasvatus & Aika https://creativecommons.org/licenses/by-nd/4.0
Rajoja ylittämässä: Opettajaopiskelijoiden kasvu kriittisiksi, dialogisiksi ja yhteisöllisiksi toimijoiksi
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Crossing boundaries – Becoming critical, dialogical, and collaborative teachers, Jyväskylän yliopistossa 7.2.2025.
Yksityisen varhaiskasvatuksen palvelusetelin sääntökirjat
Tutkimuksemme kohdentuu inklusiivisen varhaiskasvatuksen johtamiseen julkisen johtamisen arvopohjan kehyksessä. Tarkastelun kohteena on kuntien laatimat yksityisen varhaiskasvatuksen palvelusetelin sääntökirjat (N=32) ja niihin kirjatut ehdot inkluusion mahdollistamisen osalta. Tarkastelussamme pyrimme tuomaan esille miten löydetyt ehdot edistävät tai rajaavat inklusiivista varhaiskasvatusta. Lisäksi tarkastelemme, millaisia vaikutuksia kirjausten tulkinnallisuudella ja julkiseen johtamiseen liittyvillä arvoilla on inklusiivisen varhaiskasvatuksen johtamiseen kuntakontekstissa. Tunnistimme teoriaohjaavalla sisällönanalyysilla inkluusiota edistäviksi ehdoiksi (n = 113) palvelusetelin arvon korottamisen, kuulluksi tulemisen, syrjimättömyyden sekä pysyvyyden. Rajaavina ehtoina (n = 56) tunnistimme perheen valinnan mahdollisuuksien rajaamisen ja erityisen tuen eväämisen. Määrällisesti inkluusiota edistäviä ehtoja oli enemmän, kuitenkin rajaavia ehtoja oli myös runsaasti, mikä asettaa perheiden yhdenvertaisuuden ja lapsen oikeudet asemaan, joka ei vastaa varhaiskasvatusta määrittäviä lakeja. Tunnistimme myös ehtoja, jotka olivat sekä edistäviä että rajaavia, joka kuvastaa inklusiivisen varhaiskasvatuksen toteutumisen tulkinnanvaraisuutta ja julkisen johtamisen arvopohjan merkitystä tulkinnassa.
varhaiskasvatuksen palvelusetelin sääntökirjat
Väitös historiasta vallan ja kasvatuksen välineenä
Arvosteltu teos: Marti, A. (2025). Suomen historia avoimena ja suljettuna kertomuksena. Jännitteet virallisen historiakulttuurin tavoitteiden, tuotannon ja vastaanoton välillä. Dissertationes Universitatis Helsingiensis 316/2025. s. 141. http://hdl.handle.net/10138/600693
Artikkelissamme tarkastelemme lukiolaistyttöjen strategioita, joilla he rakentavat suhdettaan lukiossa läsnä olevaan opiskelijaideaaliin. Tutkimus tuo esiin tyttöjen äänen ajassa, joka korostaa yksilökeskeisyyttä, itseohjautuvuutta ja vastuuta. Lukiolaistyttöjen arjessa ovat vahvasti läsnä sekä kapeaan normatiiviseen tyttötapaisuuteen vastaaminen että lukio-opiskelun paineet. Kiinnostuksemme aiheeseen kumpuaa aiemmista havainnoista koulun eriarvoistavista ja sukupuolittavista käytänteistä sekä tyttöjen jaksamisen haasteista. Aineisto koostuu 11 syvähaastattelusta, joita analysoimme dialogisen tematisoinnin keinoin, kategorisoimalla strategioita, jotka kuvaavat tyttöjen tapoja neuvotella suhteestaan opiskelijaideaaliin. Haastatteluaineistosta jäsensimme neljä strategiaa, joita ovat yksin pärjäämisen, huipulle tähtäämisen, pakotetun vastuun kritisoinnin ja normatiivisesta tyttötapaisuudesta irrottautumisen strategia. Lukiolaisia on tutkittu vähän, eikä etenkään tyttöihin tai tyttöyteen kohdistuvaa laadullista tutkimusta ole lukiokontekstissa tehty. Tutkimuksemme tekee näkyväksi elettyä lukiolaistyttöyttä ja lisää ymmärrystä tyttöihin kohdistuvista odotuksista. Lisäksi tutkimuksemme haastaa tunnistamaan sekä muuttamaan lukiokontekstin eriarvoistavia ja sukupuolittuneita käytäntöjä sekä lisäämään opettajankoulutukseen sukupuolitietoisuuden sekä -vastuullisuuden sisältöjä.
Pohdinta sanattomasta yhteydestä varhaiskasvatuksen näkökulmasta
Tässä artikkelissa tarkastelemme sanatonta yhteyttä erityisesti varhaiskasvatuksen näkökulmasta. Peilaamme sanatonta yhteyttä Martin Buberin ajatuksiin maailmasuhteesta, jossa kohtaaminen, yhteys ja dialogisuus toteutuvat sekä kysymme, millaisia merkityksiä sanattomalla yhteydellä voi varhaiskasvatuksessa olla. Tutkimus on toteutunut dialogisessa prosessissa ja keskeisenä työtapana on ollut teorian kanssa ajattelu. Tutkimusprosessin aikana olemme pyrkineet pois ihmiskeskeisestä ajattelusta antaen aikaa ja tilaa sanattoman yhteyden hetkille toteutua myös suhteessa ei-inhimillisiin olevaisiin. Sanaton yhteys muodostuu usein toiminnassa, jota tehdään puhtaasti tekemisen vuoksi eikä edellytä toteutuakseen aikuisihmiselle tyypillisinä pidettyjä ominaisuuksia tai taitoja. Avoimuus, kiireetön tarkastelu sekä maailman tunnusteleminen ilman haltuunoton tarvetta ovat sanattoman yhteyden keskiössä. Sanaton yhteys vaikuttaakin mahdollistuvan hetkissä, joissa toiseen asennoidutaan pyyteettömästi, vailla tavoitteita: päämääränä ei ole esimerkiksi oppiminen, kehittyminen tai parempi ihmisyys vaan se, mikä hetkessä on. Pohtimalla sanatonta yhteyttä voimme huomata kasvatuksellisia merkityksiä sellaisissa kanssaolemisen muodoissa, joissa sanat ja ihmisten välinen sosiaalinen kanssakäyminen ei ole keskiössä sekä avata väylän monenlaisten maailmassa olemisen tapojen arvostamiselle yhdenvertaisina.
Yhdeksän vuosikymmentä kasvatuksen ja koulutuksen historian palveluksessa
Taimi liittyy suomalaiseen varhaiskasvatukseen ja sen historialliseen taustaan usealla tapaa. Yhtäältä taimella on viitattu lapseen eli ihmistaimeen, joka saadessaan hyvää hoitoa kasvaa täyteen kukoistukseensa. Toisaalta taimi viittaa myös lastentarhoihin (kindergarten) ”lapsipuutarhoina”. Taimi liittyy myös lastentarhojen yhteydessä olleisiin puutarhoihin, joissa on lasten kanssa harjoitettu kasvien istuttamista ja hoitoa. Samalla tavalla puutarhoja on ollut lastentarhanopettajia kouluttavien seminaarien yhteydessä. Tässä artikkelissa pohditaan, kuinka relevanttia kasvimaailmaan liittyvä kasvatusdiskurssi on ajassamme, jossa kuitenkin kasveille ominaista olemisen tapaa on alettu ymmärtää uudella tavalla. Kuljetamme jälkilaadullista suuntausta edustavassa artikkelissamme ajatuksiamme taimidiskurssiin ja opetuspuutarhaan liittyvien näköalojen kautta. Aineisto on kerätty haastattelemalla puutarhureita, jotka työskentelevät yhdessä Suomen vanhimmista opettajankoulutuslaitoksen yhteydessä toimivista puutarhoista. Taimidiskurssia tarkastellaan posthumanistisessa ja uusmaterialistisessa, ihmisten ja kasvien keskinäistä suhteisuutta korostavassa hengessä ja koko artikkelia kehystää ajatus kasvusta kanssaolemisena.
Opettajaopiskelijoiden näkemyksiä monilukutaidosta ja sen pedagogiikasta
Monilukutaito on yksi keskeisistä tämän vuosituhannen taidoista. Tässä artikkelissa tarkastelemme, miten äidinkielen opettajaopiskelijat merkityksellistävät monilukutaitoa ja miten se ilmenee heidän ainepedagogisissa opinnoissaan. Tutkimusaineisto koostuu opiskelijoiden (n = 19) tuottamista monilukutaitoa koskevista visioista, tuntisuunnitelmakoonneista sekä niitä tarkentavasta kyselystä. Aineisto analysoitiin aineistolähtöisen sisällönanalyysin keinoin. Tulokset osoittavat, että opiskelijat merkityksellistävät monilukutaidon laaja-alaiseksi ja moniulotteiseksi taidoksi. Heidän tekstikäsitystään luonnehtii multimodaalisuus, ja he tuovat esiin myös oppilaiden toimijuuden sekä kriittisen ajattelu- ja vuorovaikutustaitojen vahvistamisen. Tuntisuunnitelmakoonneissa tekstivalinnat tehtiin kuitenkin pääosin oppikirjan ehdoilla, ja tuottamisen tehtävät olivat muodoltaan pääasiassa perinteisiä, kirjoitettuja tekstejä. Sen sijaan oppilaille laaditut tulkitsemisen tehtävät olivat pääosin vuorovaikutteisia, ja tekstivalintojen teemat liittyivät usein yhteiskunnallisesti merkityksellisiin ja ajankohtaisiin aiheisiin. Tehtävissä keskityttiin esimerkiksi tekstilajipiirteiden analyysiin, mutta keskustelu sensitiivisiksi tai vaikeiksi koetuista yhteiskunnallisista ja vallankäyttöön liittyvistä aiheista jäi puuttumaan. Tulosten pohjalta voidaan pohtia, miten opettajankoulutus onnistuu mallintamaan monilukutaidon pedagogiikkaa. Vaikuttaa siltä, että opettajaopiskelijat ovat sisäistäneet monilukutaidon pedagogiikan ihanteet, mutta ne eivät realisoidu tuntisuunnitelmakoonneissa kovin vahvasti.
Vanhempien jännitteiset kasvatuskumppanuuden ideaalit kodin ja koulun yhteistyössä
Koulutuspoliittisissa asiakirjoissa on 1990-luvulta lähtien korostettu vanhempien osallisuutta lastensa koulunkäynnissä. Kodin ja koulun yhteistyö heijastuu myönteisesti oppilaiden oppimistuloksiin, hyvinvointiin ja kouluviihtyvyyteen. Kasvatuskumppanuus tarjoaa yhteistyöhön ideaalin mallin, joka perustuu jaettuun asiantuntijuuteen, molemminpuoliseen kunnioitukseen, luottamukseen ja dialogisuuteen. Kaikilla vanhemmilla ei kuitenkaan ole yhtäläisiä mahdollisuuksia osallistua yhteistyöhön. Yhteistyökäytänteissä ei useinkaan huomioida perhetaustojen moninaisuutta eikä niihin kietoutuneita valtasuhteita, ja vanhempien ääni on jäänyt taka-alalle. Artikkelissa tarkastellaan vanhempien näkemyksiä kasvatuskumppanuuden ideaaleista ja niihin liittyvistä valtasuhteista. Aineisto koostuu 921 vanhemman avovastauksesta, joita he kirjoittivat osana laajempaa survey-tutkimusta. Lähestymistapamme painottaa kasvatuskumppanuuden diskursiivisuutta: vallalla oleva kumppanuus- ja kasvatuspuhe kuvaa ja rakentaa sosiaalista todellisuuttamme ja synnyttää kasvatuskumppanuuden käytänteitä kodin ja koulun arjessa. Tulokset osoittavat, että vanhempien näkemykset ovat moninaisia ja jännitteisiä. Kasvatuskumppanuuspuheista huolimatta vanhempien osallisuus kaventuu opettaja-vanhempikeskusteluiksi, tilaisuuksien järjestämiseksi ja niihin osallistumiseksi ja informaation vastaanottamiseksi. Osa vanhemmista kuitenkin haluaa osallistua aktiivisemmin koulun toimintakulttuurin kehittämiseen. Vanhempien kokemusten huomioiminen on tärkeää suunniteltaessa kodin ja koulun yhteistyötä niin koulutuspoliittisessa ohjauksessa kuin koulujen käytännöissä.
Tiedettä, taidetta, diskursseja ja dataa
Tässä puheenvuoroartikkelissa tarkastelen sitä, millä tavoin data ymmärretään kasvatustieteiden eri suuntauksissa. Katsanto ei ole kaikenkattava. Sen sijaan keskityn erityisesti luonnontieteistä sekä postmodernista filosofiasta ammentaviin tulkintoihin korostaakseni, miten erilaisista tieto- ja totuusteorioista näkemykset kumpuavat. Eronteon sijaan motiivinani on osoittaa, miksi kasvatuskäytännön näkökulmasta on perusteltua ja tärkeää ymmärtää dataa monipuolisesti. Kirjoitus perustuu Opetushallituksen Digioppimisen areenalla 10.12.2025 pidettyyn puheenvuoroon.
Voisiko tulevaisuudessa ruokakasvatusta toteuttaa alakoulussa systemaattisesti?
Lectio praecursoria ravitsemustieteen väitöskirjaan Kohti systemaattisesti toteutuvaa ruokakasvatusta: Tutkimus ruokakasvatuksen tavoitteista ja toteutukseen vaikuttavista tekijöistä alakoulussa, Itä-Suomen yliopistossa 3.6.2025.
Miksi medialukutaidosta tulee edelleen puhua?
Onko medialukutaidon käsitteellä enää käyttöä tekoälyn, datan ja koneoppimien ajassa? Kyllä on. Tässä puheenvuoroartikkelissa perustelen medialukutaidon käsitteen tarpeellisuutta sen proaktiivisen luonteen näkökulmasta. Artikkeli tarjoaa lyhyen katsauksen erilaisten lukutaitomääritelmien evolutiivisiin kaarin ja sijoittaa datanlukutaidon kaltaiset ”uudet lukutaidot” osaksi suurempaa kuvaa.
Tutkimus menneistä tulevaisuuksista koulutuksen kentällä
Lectio praecursoria poliittisen historian väitöskirjaan Tulevaisuutta valtaamassa: Sivistys ja demokratia sosiaalidemokraattisessa koulutusajattelussa hyvinvointivaltion rakentuessa, Helsingin yliopistossa 14.3.2025.
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Kysymys ihmisenkokoisuudesta. Taidekasvatus mahdollisuutena teknologian ajassa, Tampereen yliopistossa 9.5.2025.
Mihin kasvatus tarvitsee ideologiakritiikkiä? Koulutuspolitiikan arvojen, affektien ja ideologisten piirteiden historiallisesta jäljittämisestä
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Tracing Ideology in Education: Investigations in Discourse Theory, Tampereen yliopistossa 8.11.2024.
Essexin diskurssiteoreettinen koulukunta
teoreettinen ja metodologinen kehittäminen
Demokraattisen harkinnan valmiudet kasvatustieteen tutkimuskohteena
Syksyllä 2024 käynnistettiin Suomen Akatemian rahoittama nelivuotinen konsortiohanke Education for Deliberation: Practices of Inquiry in Dialogue-Based Democratic Education (DELIBERATE). Hankkeen tavoitteena on luoda teoreettisesti vankasti perusteltua uutta ymmärrystä deliberaation eli punnitsevan julkisen keskustelun käytännöistä demokratiakasvatuksessa. Aiheen yhteiskunnallinen merkitys on voimakkaasti latautunut viime vuosikymmenten poliittisessa ja mediakulttuurisessa myllerryksessä. Pluralistisen poliittisen keskustelun mahdollisuudet demokraattisen elämäntavan ja päätöksenteon perustana ovat vaarantuneet ympäri maailman, myös sellaisissa yhteiskunnissa, joita on perinteisesti pidetty vakiintuneina liberaalidemokraattisina oikeusvaltioina. Demokraattisen harkinnan ja dialogin valmiuksia vahvistavan kasvatuksen tutkimuspohjainen kehittäminen on siten entistäkin ajankohtaisempaa.
Yliopisto, aika ja yhteiskunta rehtorien puheissa
Arvosteltu teos: Rinne, R., Plamper, R. & Jauhiainen, A. (2024). Yliopiston aseman, tehtävän ja esillepanon muutos. Historiallinen tarkastelu suomalaisten yliopistorehtorien puhunnasta ja sen muutoksesta 1920-luvulta 2020-luvulle. Suomen Kasvatustieteellinen seura. Kasvatusalan tutkimuksia 87. 361 s.
Mikropolitiikka koulussa: Etnografinen tutkimus politiikan sosiomateriaalisesta luonteesta
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Micropolitics in school. An ethnographic inquiry of sociomaterial reconfiguration of policies in school, Itä-Suomen yliopistossa 4.4.2025.
Vaikka opettaja–oppilas-suhdetta ja siinä koettuja tunteita on viime vuosina tarkasteltu runsaasti, on vähemmälle huomiolle jätetty suhteessa ilmenevien vihan tunteiden monimerkityksellisyys. Tässä tutkimuksessa tarkasteltiin oppilaiden kokemuksia opettajan vihan tunteista pedagogisessa suhteessa. Tutkimusaineisto kerättiin sähköisellä kyselylomakkeella sekä yksilö- ja parihaastatteluin kuudesluokkalaisilta (n=97) ja analysoitiin temaattisen sisällönanalyysin sekä composite vignette -menetelmän keinoin. Tutkimus osoittaa, että oppilaiden kokemukset opettajan vihan tunteista ovat paitsi epäreiluja, satuttavia ja voivat liittyä suhteen konfliktisuuteen, mutta erityisesti tilanteita sivustaseuranneiden kokemana myös ymmärrettäviä ja tarpeellisia, joskus huvittavia tai ristiriitaisiakin. Analyysin perusteella oppilaalle opettajan vihan tunteet eivät ole yksiselitteisesti negatiivisia vaan pikemmin ambivalentteja: toisaalta tarpeellisia ja oikeutettuja, mutta potentiaalisesti vaarallisia ja satuttavia. Tulokset haastavat vallalla olevaa kasvatuspsykologista opettaja–oppilas-suhdetta käsittelevää diskurssia, jossa opettajan vihan tunteet pelkistyvät esteeksi oppimiselle sen sijaan, että niiden merkitystä pohdittaisiin laajemmin osana lasten ja nuorten kasvua yhteiskunnan jäseniksi.
Selkeät arviointiohjeet palvelevat sekä arvioijaa että kirjoittajaa
Esimodernina aikana käsityöläisten koulutus oli järjestetty oppipoika–kisälli–mestari-järjestelmän kautta. Siinä käsityöläismestari otti kouluttaakseen oppipojan, joka yleensä neljän vuoden ajan eli ja opiskeli ammattiin vaadittavat taidot mestarinsa luona. Kaupungissa oppipojasta tuli oppivuosien suorittamisen jälkeen kisälli, joka jatkoi ammatin saloihin ja eri verstaiden toimintoihin tutustumista palkallisissa työsuhteissa. Ammattikuntamestariksi saattoi hakeutua vasta usean kisällivuoden jälkeen ja tällöinkin mestarien paikkoja oli harvoin tarjolla. Tutkin artikkelissani Helsingin suutarien ammattikunnan koulutuskäytänteitä 1700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Analysoin, miten ja millaisin ehdoin jalkineiden valmistukseen tarvittavat tiedot ja taidot siirrettiin seuraavalle sukupolvelle. Käsityöläisten oppipoikien koulutus perustui yleisen ammattikuntajärjestyksen määräyksiin, mutta niitä sovellettiin käytännönläheisesti. Esimerkiksi mestarin vaihto kesken koulutuksen oli mahdollista. Kaksi kolmesta oppipojasta valmistui kisälliksi ja koulutuksesta valittaminen oli harvinaista. Se, miten koulutus käytännössä tapahtui, ei ollut säädeltyä, mutta koulutuksen tasoa valvottiin kisällikokein. Tutkimus osoittaa, että pienen suomalaiskaupungin suutarien koulutuskäytänteet seurasivat yleismaailmallisia konventioita. Tämä mahdollisti muun muassa kisällien ulkomaanopinnot.
Luontokäsitys ja -suhde nuorisotyön käsikirjoissa 1940–1960-luvuilla
Artikkelin tutkimusongelmana on selvittää, millainen on 1940–1960-luvuilla julkaistujen nuorisotyön käsikirjojen käsitys luonnosta ja ihmisen suhteesta siihen. Artikkelissa kuvataan, analysoidaan ja tehdään ymmärrettäväksi vuosina 1946, 1957 ja 1964 julkaistujen käsikirjojen luontokäsitystä ja -suhdetta. Nuorisotyö ja sen yleiset ohjaus- ja oppimateriaalit eivät ole olleet temaattisen kasvatushistoriallisen tutkimuksen kohteena. Tutkimus liitetään nuorisotyön historiaa, kasvatustieteellistä oppimateriaalitutkimusta sekä luontokäsityksiä ja -suhdetta koskevaan keskusteluun. Artikkelin historiallinen ja idiografinen tutkimusmenetelmä perustuu käsikirjojen lähdekritiikkiin, lähilukemiseen ja sisällönanalyysiin. Tarkastelu osoittaa ensiksi, että nuorisotyön moniulotteiselle kentälle suunnattuihin käsikirjoihin ei sisälly julkilausuttuja ja ehyitä käsityksiä luonnosta ja ihmisen suhteesta siihen. Luontosuhde on käsikirjoissa ennen kaikkea kasvatussuhde, jossa nuoren ihmisen tiedot, taidot, sosiaalisuus ja luonne kehittyvät. Toiseksi luonto ymmärretään nuorisotyön arkisena itsestäänselvyytenä, jota ei kuvata tieteellisillä ilmaisuilla, uutena asiana tai kohderyhmälle vieraana elinympäristönä. Kolmanneksi käsikirjojen teksteissä ja kuvituksessa esiintyy vaihtelevasti niin utilistisen, humanistisen kuin myyttisenkin luontokäsityksen piirteitä. Tutkittu ohjaus- ja oppimateriaali viittaa myös nuorisotyön luontoon liittyvien materiaalien, sisältöjen ja toimintamuotojen eriytymiseen, joka mahdollisine seurauksineen kaipaa syventävää tutkimusta.
Rehtoreiden näkemyksiä lukiokoulutuksen uudistamisesta, sen johtamisesta ja tulevaisuudesta
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Rehtoreiden näkemyksiä lukiokoulutuksen uudistamisesta, sen johtamisesta ja tulevaisuudesta, Jyväskylän yliopistossa, Kokkolan yliopistokeskus Chydeniuksessa 17.2.2023.
Keskiluokkaisuuden legitimoinnin ja luokkanousun äärellä
Yliopisto-opinnot aloittaessaan työväentaustaiset opiskelijat astuvat heille tyypillisesti kulttuurisesti ja sosiaalisesti vieraaseen ja keskiluokkaisten ideaalien ja rationaliteettien kyllästämään toimintaympäristöön, joka edustaa kulttuurista epäjatkuvuutta kodin arvostuksiin ja toimintatapoihin. Tässä tutkimuksessa lähestyn yliopistoa uuteen elämänvaiheeseen siirtyvien ensimmäisen polven yliopisto-opiskelijoiden luokkaidentiteetin rakennusympäristönä, jossa he muodostavat uutta ymmärrystä itsestään suhteessa muihin. Tutkimuksessa kysyn, millaista luokkaan liittyvää identiteettipuhetta työväentaustaisten yliopisto-opiskelijoiden kertomuksissa ilmenee ja miten he rakentavat luokkaidentiteettiään yliopistossa. Olen lisäksi kiinnostunut siitä, millaisiin yliopistokontekstin sosiaalisiin prosesseihin identiteettineuvottelu erityisesti liittyy. Kiinnitän tarkasteluni kasvatussosiologiseen ja bourdieulaiseen, kulttuurisosiologisen luokkatutkimuksen traditioon, jossa luokka ymmärretään kulttuurisina resursseina sekä subjektiivisena, elettynä kokemuksena. Tutkimuksen aineisto muodostuu 12 yliopisto-opiskelijanaisen haastatteluaineistosta, jonka analyysissa hyödynnetään sisällönanalyyttistä ja diskursiivista lähestymistapaa. Tulokset osoittavat, että luokat ja luokkien väliset rajat määrittyvät naisten kerronnassa taloudellisten näkökulmien sekä kulttuuristen resurssien perusteella. Yliopiston aikainen identiteettineuvottelu kiinnittyy erityisesti sosiaalisiin suhteisiin ja kulttuurisen pääoman kasvuun, joka aiheuttaa sekä uteliaista innostuneisuutta että läheissuhteissa lisääntynyttä kitkaa. Tutkimus kontribuoi kasvatussosiologian tutkimuskentälle tarjoamalla uutta ymmärrystä yliopiston sosiaalisista, kulttuurisista ja akateemisista prosesseista, joiden pohjalta luokkaidentiteettiä rakennetaan kohti omia juuria, keskiluokkaa tai jotakin siltä väliltä.
Tiedekasvatus ja demokratia tutkivassa yhteisössä
Tiedekasvatus on globaali ilmiö, joka on vakiintumassa osaksi suomalaista kasvatuskenttää. Tällä hetkellä tiedekasvatusta lähestytään monitieteisyyden ihanteesta huolimatta pääsääntöisesti luonnontieteiden kautta, ja koulutuspoliittisia tavoitteita ura- ja työmarkkinavetoisesti. Tutkimusten mukaan tiedekasvatusta leimaa lisäksi demokratiavaje. Keskustelua tarvitaan tiedekasvatuksen kasvatuksellisista periaatteista. Tässä artikkelissa tarkastelemme tiedekasvatusta demokratiakasvatuksen viitekehyksessä. Avaamme tiede- ja demokratiakasvatuksen välisiä yhteyksiä sekä kasvatussosiologista taustaa. Ehdotamme tutkivaa yhteisöä (community of inquiry) demokraattisen tiedekasvatuksen käsitteelliseksi ja pedagogiseksi perustaksi. Tutkiva yhteisö yhdistää tieteellisen ja demokraattisen elämäntavan ja toimii siten siltana tiedekasvatuksen, sen eri oppiaineiden sekä demokratiakasvatuksen välillä.
Inkluusion kehitys suomalaisessa perusopetuksessa
Artikkeli tarkastelee retrospektiivisenä näkymänä tasa-arvon ja yhdenvertaisuuden käsitteisiin liitettyjä merkityksiä peruskoulun opetussuunnitelman perusteissa eri aikoina (1970–2014) sekä sitä, miten niiden varassa tehdyt uudistukset peilautuvat erilaisiin käsityksiin inkluusiosta. Tutkimuksen aineisto muodostui viidestä peruskoulun opetussuunnitelman perusteista vuosilta 1970, 1985, 1994, 2004 ja 2014 keskittyen opetussuunnitelmatekstin arvoihin, tavoitteisiin ja käytännön uudistuksiin. Aineisto analysoitiin käsiteanalyysin ja teorialähtöisen sisällönanalyysin yhdistelmällä. Tulosten mukaan kaikista peruskoulun opetussuunnitelmista välittyi tasa-arvon ja inklusiivisen koulutuksen henki. Tasa-arvo näkyi oppilaiden osallisuutta kuvaavina arvoina muuttuen ajan kuluessa tasa-arvon näkemisestä samanlaisuutena kohti erilaisuuden ymmärtämistä moninaisuutena. Inkluusio rakentui vaiheittain heijastaen pääosin laajaa ja tukiorientoitunutta inkluusiokäsitystä. Uudistukset painottivat kaikkien oppilaiden opettamisen (mm. tuntikehys) ja erityistukea tarvitsevien tuen (mm. osa-aikainen erityisopetus) kehittämistä. Poikkeuksen teki vuoden 1994 opetussuunnitelma, joka kannusti erityisoppilaiden integroimiseen yleisopetuksen luokkiin – usein ilman riittävää tukea, josta käsittääksemme nykyinen inkluusiokritiikki juontaa juurensa. Tutkimus tarjoaa näkymän siihen, että inkluusiossa ei ole kyse vain erityisopetuksen uudelleenjärjestelystä vaan laajemmasta koulun uudistamisesta, mikä näkyy kahdessa viimeisessä opetussuunnitelmassa yhdenvertaisuusperiaatetta vaalivina tukirakenteina ja kokonaisvaltaisena inkluusiokäsityksenä.
Vastustavat pojat ja myöntyvät tytöt? Pienten lasten kerrontaa lapsen toimijuuden mahdollisuuksista lapsi–vanhempisuhteiden konflikteissa
Lectio praecursoria kasvatustieteen väitöskirjaan Resisting boys and complying girls? Young children’s narratives of the child’s opportunities for agency in child–parent conflicts, Jyväskylän yliopistossa 11.01.2025