Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja
Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirjaa julkaisee Kulttuuripolitiikan tutkimuksen seura. Kyse on kerran vuodessa ilmestyvästä vertaisarvioidusta julkaisusta. Vuosikirja on muodoltaan sähköinen open access -julkaisu. Sen sisältö koostuu artikkeleiden lisäksi muun muassa lyhyemmistä katsausteksteistä, kirja-arvosteluista, kolumneista ja haastatteluista. Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja on saanut Tieteellisten seurain valtuuskunnan (TSV) kautta tieteellisen julkaisutoiminnan avustusta, jota opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää Veikkauksen tuotoista. Vuosikirja on saanut tukea myös Suomen tiedekustantajien liitolta.
Kulttuuripolitiikan tutkimuksen päivät 2025
Teos ilman omistajaa? Aloitetaan välähdyksillä menneestä, jotta voitaisiin paremmin päästä kiinni tulevaan, talouden ja omistamisen mahdollisiin tulevaisuuksiin, mahdollisiin nykyisyyksiin sekä siihen, mitä tekemistä taiteella ja kulttuurilla voisi olla näiden kanssa.
Copyright (c) 2025 Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja
Hyvät Kulttuuripolitiikan päivien osallistujat! Minulla on ilo ja kunnia avata niin Itä-Suomen yliopiston yhteiskuntatieteiden laitoksen kuin kulttuuripolitiikan tutkimuksen päivien järjestelytoimikunnan puolesta järjestyksessään yhdennettoista Kulttuuripolitiikan tutkimuksen päivät täällä Joensuun kampuksella.
Kulturpolitiska regimer i kris – en studie av fyra nordiska återstartsutredningar under Covid-pandemin 2020–2022
Covid-19-pandemin som rådde under åren 2020–2022 utgjorde en av de mest omfattande globala kriserna i modern tid och framtvingade restriktioner som drastiskt förändrade människors vardag, inklusive kultursektorns förutsättningar och funktioner. De nordiska länderna – Danmark, Finland, Norge och Sverige – reagerade på pandemins påverkan med nationella återstartsutredningar, där förslag på åtgärder för att stödja och återuppbygga kultursektorn formulerades. Dessa utredningar är unika kulturpolitiska dokument, framtagna i en exceptionell krissituation, och erbjuder en inblick i hur pandemin uppfattades och hanterades inom den nordiska kulturpolitiken. Syftet med denna artikel är att studera hur de olika kulturpolitiska regimerna artikulerade kulturens roll och funktion i samhället under en kris. Genom en diskursanalytisk ansats analyseras återstartsutredningarna som uttryck för de nordiska ländernas olika kulturpolitiska förhållningssätt. I analysen jämförs hur dessa dokument reflekterar de två centrala principerna i nordisk kulturpolitik: möjligheten för konstnärer att skapa nyskapande konst av hög kvalitet och tillgängligheten till ett brett kulturutbud för alla. Genom att granska de kulturpolitiska reaktionerna till pandemin tog sig uttryck i återstartsutredningarna bidrar denna studie till en vidgad förståelse av hur olika de nordiska ländernas kulturpolitik ter sig och hur kulturens demokratiska och konstnärliga värden upprätthålls eller omförhandlas under press.
Kulttuuripolitiikan pitkät linjat ja visiot
Mihin suomalainen kulttuuripolitiikka on menossa? Vuosi 2024 jää mieleen kulttuuripoliittisen keskustelun vilkastumisesta. Vuotta leimasivat yhtäältä uuden kulttuuripoliittisen selonteon valmistelu (edeltävä on vuodelta 2011), toisaalta Petteri Orpon hallituksen leikkaukset julkiseen kulttuurirahoitukseen. Leikkaukset aktivoivat taide- ja kulttuuritoimijoita julkiseen keskusteluun ja toimintaan, josta kertovat esimerkiksi ”Sakset seis” -kampanja ja Museoviraston museoiden sulkemista koskeva ulostulo leikkausten vaikutuksista.
Anita Kangas: "Kulttuuripolitiikka tutkimusalana on vahvistunut"
Kulttuuripolitiikan professori emerita Anita Kankaan haastattelussa syvennytään kulttuuripolitiikan tutkimusalan kehitykseen Suomessa. Kangas toimi Suomen ensimmäisenä kulttuuripolitiikan professorina Jyväskylän yliopistossa. Hän on vaikuttanut monin tavoin kulttuuripolitiikan kehitykseen tutkimuksen, opetuksen sekä hallinnon kanssa tehdyn yhteistyön kautta. Haastattelussa keskustelemme Kankaan omasta tiestä tutkimuksen pariin sekä kulttuuripolitiikan tutkimuksen laajemmista kehityskuluista.
Kansainvälistyminen suomalaisten populaarimusiikin festivaalien näkökulmasta
Suomalaisissa kulttuuripoliittisissa strategisen tason linjauksissa luovien alojen kansainvälistyminen on viime vuosina nähty yhtenä keskeisenä taloudellisen kasvun lähteenä. Tämä artikkeli käsittelee kansainvälisen yhteistyön, verkostojen ja kansainvälisen markkinoinnin merkitystä suomalaisille populaarimusiikin festivaaleille. Artikkeli pohjautuu keväällä 2022 neljältä suomalaiselta populaarimusiikin festivaalilta kerättyyn aineistoon, jonka avulla selvitettiin festivaalien kansainvälistymiskehitystä 2010-luvulta aina vuoteen 2022 saakka. Haastatteluaineistosta esiin nousseita näkemyksiä vertailtiin keskenään sekä suhteessa tapahtuma-alan kansainvälistymistä käsitteleviin kulttuuripoliittisiin julkaisuihin. Aineiston perusteella suomalaiset populaarimusiikin festivaalit ovat vahvasti verkostoituneita ja tekevät yhteistyötä toisten festivaalien kanssa kansainvälisesti, esimerkiksi artistihankintoihin sekä tiedonvaihtoon liittyen. Festivaalit näkivät taloudellisen kasvun tulevan pääasiassa Suomen sisämarkkinoilta ja kansainväliseen markkinointiin suhtauduttiin varovaisesti, johtuen muun muassa suurista kustannuksista suhteessa saavutettaviin hyötyihin. Festivaalitoimijoiden ja valtiotason kulttuuripoliittisissa strategialinjauksissa esitettyjen näkemysten välinen ero kansainvälisten kulttuurimatkailijoiden roolista osana festivaalien kasvua oli huomattava. Viimeisen kymmenen vuoden aikana suomalaisella festivaalikentällä on lisäksi nähtävissä kansainvälisten pääomasijoittajien kiinnostuksen kasvu suomalaisia festivaaleja kohtaan. Tutkimuksen perusteella kansainvälisen omistajan nähtiin mahdollistavan festivaaleille tiiviimmän pääsyn osaksi laajaa kansainvälistä verkostoa sekä tuovan turvaa, joka mahdollistaa festivaalien kokonaisvaltaisemman kehittämisen ja asiakaskokemuksen parantamisen.
Arktinen taide avauksena kulttuuriseen kestävyysmurrokseen
Arktisen taiteen käsite on käytössä sirkumpolaariseen arktiseen alueeseen liittyvässä taiteen tutkimuksessa ja taidemaailman keskusteluissa. Perinteisesti arktisella taiteella on ollut etnografinen leima ja se on liitetty alueen alkuperäiskulttuureihin. Tänään käsitteellä viitataan nykytaiteeseen, joka lähestyy arktisen alueen ajankohtaisia teemoja sekä heijastaa, jatkaa tai uusintaa alueen kulttuuriperintöä. Käsite on tietoisesti otettu käyttöön taiteen dekolonisaation välineeksi osana taideperustaista toimintatutkimusta, joka on tähdännyt arktisen alueen taide- ja kulttuuritoiminnan kestävyyteen nopeasti muuttuvalla arktisella alueella. Tämä katsaus tarkastelee arktiseen taiteeseen liittyviä kulttuuri-, alueja koulutuspoliittisia teemoja viimeaikaisessa tutkimuskirjallisuudessa ja keskusteluissa. Näkökulmia ovat arktisen taiteen dekolonisaatio, pohjoiset tietämisen tavat, kulttuurinen kestävyysmurros, tukijärjestelmät ja taidekoulutus. Kun ympäristökriisit, luonnonvarahankkeet ja kaupungistuminen muuttavat koko arktista aluetta, nähdään arktisen taiteen tunnistaminen ja resursointi tärkeänä kestävyysmurroksen vipuvoimana Suomessa ja muualla arktisella alueella.
Oulun ruohonjuuritason kulttuuriosallistujien lähtökohdat Oulu2026-kulttuuripääkaupunkivuoteen
Oulu (yhdessä 39 kunnan ja muun kaupungin kanssa) on valittu vuoden 2026 Euroopan kulttuuripääkaupungiksi (Oulu2026). Oulu2026 tavoittelee osallistamaan alueen asukkaita mukaan kulttuuripääkaupunkivuoden toteutukseen. Tässä artikkelissa tarkastellaan kulttuurin ruohonjuuritasoa, eli kulttuurin parissa aktiivisten kansalaisten luovaa ja omaehtoista kulttuuriosallistumista. Artikkeli tutkii, millaista on ruohonjuuritason kulttuuriosallistuminen Oulussa, miten kiinnostuneita ruohonjuuritason kulttuuriosallistujat ovat osallistumaan Oulu2026:n toteutukseen ja onko Oulu2026 tavoittanut ruohonjuuritason kulttuuriosallistujia. Aineisto (N=2752, analysoitu otos N=1327) kerättiin vuonna 2022 osana Kulttuuripolitiikan tutkimuskeskus Cuporen Oulu2026:n seurantaja arviointitutkimusta. Analyysissä käytettiin sekä laadullisia että määrällisiä menetelmiä. Tulokset osoittavat, että Oulun kulttuurin ruohonjuuritasolla kirjoitetaan runoja, luodaan kuvataiteita, harrastetaan laulua sekä osallistutaan bänditoimintaan ja harrastelijateattereihin. Lisäksi ruohonjuuritason kulttuuriosallistujat ottavat osaa kolmannen ja neljännen sektorin kentillä. Ruohonjuuritason kulttuuriosallistujat ovat erittäin kiinnostuneita osallistumaan Oulu2026-vuoden toteutukseen, mutta verrattuna taiteen ja kulttuurin ammattilaisiin, Oulu2026 ei ole vielä tavoittanut heitä.
Esa Pirnes: "Oikeastaan kaikki keskeiset kulttuuripolitiikan perustelut ovat olleet esillä tavalla tai toisella jo hyvin kauan"
Haastattelussa pureudumme syvälle suomalaisen kulttuuripolitiikan ytimeen yhdessä kulttuuriasiainneuvos emeritus, YTT Esa Pirneksen, kanssa. Neljännesvuosisadan ajan Pirnes työskenteli opetus- ja kulttuuriministeriön taide- ja kulttuuripolitiikan osastolla ja nyt, eläkkeelle siirtymisen jälkeen, hän keskusteli kanssamme kulttuuripolitiikan ja -hallinnon kehityksestä, nykytilasta ja hieman tulevaisuudestakin.
Copyright (c) 2023 Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja
Kulttuuripolitiikkaa strategisessa valtiossa
YTM Olli Jakosen kulttuuripolitiikan alaan kuuluvan väitöskirjan ”Kulttuuripolitiikkaa strategisessa valtiossa. Taiteen ja kulttuurin ohjaus ja rahoitus hallinnollisena politiikkana” tarkastustilaisuus pidettiin Jyväskylän yliopistossa 3.12.2022. Vastaväittäjänä toimi dosentti Simo Häyrynen (Itä-Suomen yliopisto) ja kustoksena professori Miikka Pyykkönen (Jyväskylän yliopisto).
Kulttuurin hyvinvointivaikutukset ja kulttuurinen pääoma opetus- ja kulttuuriministeriön kulttuuripolitiikan strategiassa 2025
Kulttuuripolitiikka on osa yhteiskuntapolitiikkaa, jolla vaikutetaan yksilöiden ja ryhmien elämään. Kulttuurin monimuotoisuus rikastuttaa jokapäiväistä elämäämme monin tavoin ja luovuus tukee avoimien, monimuotoisten ja inklusiivisten yhteiskuntien rakentumista. Tässä katsauksessa käsittelen opetus- ja kulttuuriministeriön Kulttuuripolitiikan strategian 2025 tuottamaa kuvaa kulttuurista siitä näkökulmasta, miten kulttuurin ja kulttuuripolitiikan olemassaoloa perustellaan ja kenestä puhutaan kulttuurin ja kulttuuripolitiikan käyttäjinä ja kohteina. Katsauksen päätulokset kiteytyvät kahden teeman ympärille. Kulttuuripolitiikan strategiassa hegemonisen puhetavan kulttuurin merkityksestä saavuttavat rikkauden ja menestyksen puhetavat. Kulttuuri näyttäytyy välineenä taloudelliselle vaurastumiselle ja yksilön ja yhteiskunnan menestymiselle. Toisena merkittävänä teemana ilmenee, että vaikka kulttuuripolitiikan strategiassa puhutaan paljon osallisuudesta, saatavuudesta, saavutettavuudesta ja tasa-arvosta, nämä teemat kohtaavat strategiassa ristiriitaisia näkökulmia. Katsauksen tavoitteena on nostaa kulttuuripoliittiseen keskusteluun kulttuurin yhdenvertainen saatavuus ja saavutettavuus, tiedostaen kulttuurin hyvinvointivaikutukset sekä kulttuurin vaikutus yksilön ja ryhmien pääomaan ja yhteiskunnalliseen asemaan.
Kulttuuripoliittisen keskustelun kerrokset ja vaikuttamisen ketjut
Kolmitasoinen analyysi purkaa kulttuuripoliittisesta keskustelusta eroteltavia paikallisia ja historiallisia kerroksia, vallankäyttöä erilaisina puhuntoina ja ajankohtaisten politiikkatavoitteiden kehystyksinä. Aineistona on taiteen ja kulttuurin asiantuntijoista koostuvan työryhmän keskustelu siitä, miten sosiaalinen kestävyys on miellettävissä kulttuuripoliittisena tavoitteena. Pyrkimyksenä on kuvata, miten yhteinen tilannekuva ja yhteisymmärrys tilanteessa luodaan. Taiteen ja kulttuurin toimijoiden keskinäinen kulttuuripoliittinen keskustelu on erityisen kiinnostava tutkimuskohde ajassa, jossa moninaisen sektorin toimintaympäristö ja jokapäiväiset rakenteet, edunvalvonnan painopisteet ja julkisen rahoituksen kriteerit ovat aktiivisessa muutoksessa ja moniäänisen poliittisen kamppailun kohteena. Analyysi jakautuu vuorovaikutuksen tilanteellisen dynamiikan ja työryhmän jäsenten puheenvuorojen analyysiin; yksittäisten ilmaisujen ja niiden retoristen tehtävien analyysiin; sekä keskustelua kehystävän laajemman kulttuuripoliittisen keskustelun, eri taiteenlajien ja toimialojen arkisen todellisuuden ja olosuhteiden analyysiin. Tuloksena on kuvaus siitä, millaisiin alakohtaisten diskurssien, tiedon lajien ja retoristen perinteiden muodostamiin pitkiin ketjuihin työryhmän jäsenten puheenvuorot kiinnittyvät.
Kulttuuripolitiikan tulevaisuus on politiikan asia
Pohjoismaisen kulttuuripolitiikan vakiinnuttua erilliseksi poliittishallinnolliseksi alueeksi suuri osa takavuosikymmenten poliittisista jännitteistä näyttää haihtuneen tai tyyntyneen, ainakin jos Audunsonin ja muiden (2023) näkemyksiin on uskominen. Suomalainen kulttuuripolitiikka on jo pitkään ollut tunnetusti vakaata ja jopa jähmeää, kuten Pasi Saukkonen (2014) kuvaili lähes vuosikymmen sitten. Saukkosen metaforat vahvasta linnakkeesta, joustavasta sopeutujasta ja seisovasta vedestä ovat edelleen osuvia. Kulttuuripolitiikan rakenteelliset muutokset ovat olleet vähittäisiä, mutta politisoitumisen ja epäpolitisoitumisen prosessit ovat aina eri tavoin läsnä (Keränen, 2014).
Markkinaperusteisen kulttuuripolitiikan kritiikki ja myötäily Suomen kuvataidekentällä 2000–2010-luvuilla
Markkinaperusteisen kulttuuripolitiikan ja niin sanotun manageriaalisen käänteen vaikutukset taidemaailmoihin ja kulttuuriin Suomessa ovat moninaiset. Siirtymä laajan hyvinvointivaltion kaudelta markkinaperusteisen kulttuuripolitiikan aikakaudelle ei ole tapahtunut ilman kriittistä keskustelua. Artikkelissa selvitetään sitä, minkälaisia diskursiivisia kantoja markkinaperusteiseen kulttuuripolitiikkaan Suomen kuvataiteilijapolitiikassa muodostettiin vuosina 2000–2020. Artikkelin tutkimushypoteesina on, että markkinaperusteinen kulttuuripolitiikka on jakanut taide- ja kulttuurialojen henkilöitä vastakkaisiin leireihin ja että hyvinvointivaltion aikaiset kulttuuripoliittiset painotukset ja modernistinen taidekäsitys – ja näiden myötä korkeataiteen legitimoiminen – ovat osaltaan vaikuttaneet siihen, kuinka markkinaperusteiseen kulttuuripolitiikkaan on suhtauduttu. Markkinaperusteisen kulttuuripolitiikan pyrkimykset on nähty sekä uhkina että mahdollisuuksina Suomen kuvataidekentällä.
Copyright (c) 2024 Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja
2000-luvun työelämän ja koulutuksen haasteena on kyky tunnistaa, tunnustaa ja kohdata erilaisia tiedon ja asiantuntijuuden muotoja. Tämä näyttäytyy erityisen tärkeänä kulttuurialalla, jota leimaa sekä eri sektorirajat ylittävä yhteistyö että hanketyöpainotteinen työelämän rakenne. Työelämän muuttunut todellisuus asettaa haasteita alan asiantuntijoiden kouluttamiselle. Artikkelissa tarkastelemme, kuinka kulttuuripolitiikan alumnit kokevat yliopisto-opintojen roolin asiantuntijuuden rakentumisessa, työelämätaitojen opiskelussa ja työelämään siirtymisen tukemisessa. Artikkelin aineisto koostuu kahdeksan kulttuurialan alumnin teemahaastattelusta. Keskeisenä haasteena asiantuntijuuden rakentumiselle näyttäytyy kulttuuripolitiikan yliopistokoulutuksen kyky tarjota välineitä monipuolisen teoreettisen tiedon ja käytännöllisen osaamisen linkittämiseen sekä oman osaamisen rakentamiseen, sanoittamiseen ja tunnistamiseen opintojen aikana. Tulkitsemme tämän osoituksena kulttuuripolitiikan yliopistokoulutuksen haasteista tunnistaa muuttuvan työelämän mukanaan tuomat vaatimukset asiantuntijuudelle, ja toisaalta ymmärtää asiantuntijuuden eri muotojen tunnistaminen ja kehittäminen itsessään työelämätaitona.
Humanistinen lähestymistapa kaupunkitutkimukseen
Arvio kirjasta: Tanja Vahtikari, Terhi Ainiala, Aura Kivilaakso, Pia Olsson & Panu Savolainen (toim.) Humanistinen kaupunkitutkimus. Vastapaino, 2021, 394 sivua, ISBN (painettu) 9789517688505
Copyright (c) 2022 Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja
Kieli-ideologia ja kirjailijakäsitys 2010-luvun Suomessa
FM, YTM Katri Talaskiven kirjallisuuden väitöskirjakäsikirjoituksen "Kieli-ideologia ja kirjailijakäsitys 2010-luvun Suomessa. Muunkielisten kirjailijoiden kokemuksia suomalaisessa kirjallisuusinstituutiossa" tarkastustilaisuus pidettiin Jyväskylän yliopistossa 20. marraskuuta 2021.
Copyright (c) 2022 Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja ja kirjoittaja(t)
On the optimal level of theatre subsidies
This article examines public subsidies and ticket pricing in Finnish theatre institutions by using the principal-agent model. The model follows the ideas presented by Prieto-Rodríguez and Fernández-Blanko (2006) in their article on the British museum sector. The idea of this article is to test how well their theoretical model is in line with the data on Finnish theatres. The aim of this paper to justify the high share of public subsidies to theatre sector and to show that ticket pricing should be in the inelastic segment on the demand schedule. The data on Finnish theatres covers years 2007 – 2011 with 58 theatres subsidised by the law, including the Finnish National Opera. The results of the empirical examination show that the demand of theatre services is price inelastic. According to the results, an increase in the number of visitors increases also optimal subsidies but less than proportionally indicating that the share of public subsidies should be lower in larger towns where the potential for theatre visits is higher due to a larger population. The article argues that even though using economic approaches in examining arts and culture is not unproblematic, they should be used and further developed.
Kulttuuripolitiikkaa erilaisilla alueilla
Arvio kirjasta: Diane Saint-Pierre & Monica Gattinger (toim.) Cultural Policy. Origins, Evolution, and Implementation in Canada’s Provinces and Territories. University of Ottawa Press, 2021, 668 sivua, ISBN (Paper) 9780776628950
The challenges of the metadata infrastructure for digital works and the role of cultural policy
While digitalization has opened up new opportunities for disseminating creative contents, issues related to the management of metadata (data to identify works and authors) impact the capacity of creators to obtain fair copyright-based remuneration. The reasons for incomplete or incorrect metadata are the lack of properly assigned metadata, of interoperability, and of authoritative sources. This creates difficulties in the distribution of revenue to creators, editors and other rightholders, missed licensing opportunities and recognition for authors, as well as increased risks of unauthorized use. As problems of metadata directly impact digital creation, digital distribution and access to creative works, cultural policy has a role to play in their resolution. Any long-term and efficient solution will require the support of the artistic community. For these reasons, the issues related to metadata and the data infrastructure around creative works should also be discussed in the context of cultural policy.
Hyvä paha tutkimuksen yhteiskunnallinen vaikuttavuus
Tutkitun tiedon merkitys päätöksenteon pohjana ja lähtökohtana on vahvistunut viimeisten vuosikymmenien aikana. Tutkitulle tiedolle on tarvetta monissa eri yhteyksissä ja eri tasoilla, paikallisesti ja kansallisesti. Tiedepolitiikassa tutkimustiedon yhteiskunnallinen vaikuttavuus on keskeinen tavoite, vaikuttavuuden kautta perustellaan myös tutkimuksen julkista rahoitusta. Tutkimuksen yhteiskunnallinen vaikuttavuus on osoittautunut haasteelliseksi mitata. On kuitenkin täysin oikeutettua kysyä, mikä ylipäänsä on tutkimuksen rooli, jos sen tulokset jäävät pöytälaatikkoon pölyttymään vailla käyttöä. Aina tieteen merkittävyyttä ei ole mahdollista arvioida, eikä se saa olla tarkoituskaan. Tieteellä ja tutkimuksella on vahva itseisarvo. Uteliaisuus, pyrkimys ymmärtää asioita ja katsoa niitä eri näkökulmista ovat kaiken sivistyksen ja ihmisyyden ytimessä.
Taiteilija-allianssilla pyritään helpottamaan luovien alojen epävarmoissa ja lyhyissä työsuhteissa toimivien freelancereiden työolosuhteita tarjoamalla osin julkisin varoin ammatillista, taloudellista ja sosiaalista turvaa työsuhteiden muodossa. Allianssimallin käyttöönotolle ei ole aikaisemman selvityksen mukaan Suomessa oikeudellisia esteitä, mutta silti mallista ei ole toteutettu edes kokeilua. Tarkastelemme artikkelissamme, millainen Koskisen selvityksessä ehdotettu allianssimalli on ja minkälaista kritiikkiä mallille esitettiin kulttuurialan sidosryhmien edustajilta pyydetyissä lausunnoissa. Tarkastelemme, miten allianssille kohdistettu kritiikki näyttäytyy suhteessa tutkimuksen tunnistamiin taiteen työelämän olosuhteisiin sekä taiteen ammattilaisten näkemyksiin niiden parantamisesta. Empiirisen aineiston analyysimenetelmänä sovellamme sisällönanalyysiä. Analyysissä oli mukana 33 lausuntoa kulttuurialan edunvalvojilta (n=13), valtionhallinnon edustajilta (n=16), työntekijöiden keskusjärjestöiltä (n=3) ja työnantajien keskusjärjestöltä (n=1). Allianssimallista on esitetty kolmivuotista kokeilua näyttelijöille, tanssijoille ja muusikoille. Lausunnoissa allianssin kokeilemista pitivät kannattavana kuusi kulttuurialan edunvalvojaa, yksi valtionhallinnon edustaja ja yksi työntekijöiden keskusjärjestö. Vaikka allianssia kritisoitiin, vain viiden kaikista 33 lausunnonantajasta voi tulkita selkeästi vastustavan allianssia tai siitä suunniteltua pilottia. Yksi kulttuurialan edunvalvoja suhtautui kokeiluun kriittisesti, kolme valtionhallinnon edustaa sekä yksi työnantajien keskusjärjestö olivat mallia vastaan. Lausunnoissa näkemykset erosivat erityisesti allianssityön työsuhteeseen, allianssityön sisältöihin ja valintakriteereihin liittyen. Tasa-arvoon ja yhdenvertaisuuteen liittyen kulttuurialan edustajasta 54 % ja valtionhallinnon edustajaista 44 % olivat yhteneväisellä linjalla: allianssia ei nähty yhdenvertaisena eikä tasa-arvoa lisäävänä. Kulttuurialan edustajien (69 %) mukaan allianssikokeilun onnistuessa malli tulisi harkita laajennettavaksi esittävän taiteen suunnitteluun, sirkustaiteilijoihin, musiikintekijöihin, kirjailijoihin, säveltäjiin ja kuvataiteilijoihin. Kulttuurialalla kaivataan ratkaisuja alalla pitkään vallinneisiin ongelmiin. Kritiikkiä annettiin erityisesti yhdenvertaisuudesta, jonka puute on aito ongelma. Ongelma voisi kuitenkin olla ratkaistavissa kansainvälisiä malleja seuraamalla. Mallin todellinen potentiaali voidaan todentaa vasta kokeilun kautta.
Työttömien luovien alojen ammattilaisten kokemukset digitarinatyöpajasta
In this article we explore the potential of Digital Storytelling to support creative professionals’ identity work, and to improve their self-efficacy beliefs and professional self-esteem. We base our analyses on the experiences of five workshops organized for unemployed arts and culture professionals. We describe the theoretical foundations and practical implementation of the workshops, and analyse feedback collected from the participants. In the workshops, Freewriting and Digital Storytelling practices were used for reflecting on careers and professional identities of the participants. Qualitative content analyses of the feedback shows, that the participants valued the learning experiences, peer support, encouraging atmosphere and self-reflection opportunities provided by the workshops. Many participants expressed improved self-awareness and satisfaction with one’s competence and accomplishments, as well as optimism about the future. Based on these findings, we suggest that applying autobiographical, narrative and art-based practices in a facilitated, group-based process can indeed improve self-esteem and self-efficacy of creative professional, and this may in turn improve their employment opportunities.
Copyright (c) 2022 Kulttuuripolitiikan tutkimuksen vuosikirja ja kirjoittajat
Suomalainen kulttuuriosallistuminen ja eriarvoisuus: ei-osallistujien jäljillä
Finnish society is often considered culturally homogeneous, and an aura of middle-class spirit is claimed to label the Finns’ cultural taste and cultural participation. However, it is a well-demonstrated fact that both are intrinsically linked to structural factors like income and social status. The aim of this article is to figure out how Finnish cultural non-participation patterns are distributed in the population and to explore how the leisure time of the non-participants of (highbrow) culture is constructed. Data, a nationally representative survey (n=1388) and household follow-up interviews conducted with its participants (n=28) will be drawn from the research project. The article shows that there are indeed socially motivated differences in cultural participation practices but that cultural non-participation is not necessarily linked to passivity in other spheres of life.
Välittäjät nykytaidemaailmassa: tuotantoputkesta toimijaverkkoon
Intermediaries of the Artworld. From Pipeline to Actor-Network looks at the different ways in which mediators or intermediaries in the cultural field have been conceptualised both in social theory (Becker, Danto, Dickie...) and by practitioners in the field of visual arts. The practical examples come mostly from discussions in Finland and from the visual arts. The article claims that a linear view of art production as a producer–product–distribution–user chain is not sufficient to explain how art is created and enjoyed. Instead, we should look at the process and its divers actors as a network in which there are connections and movement in all directions, rather than just from artists via mediators to audience. One case study, Santiago Sierra’s project Man in a Ditch (2001), is analysed as an example of a coproduction between multiple actors. The role of the artist turns out to be that of ‘cutting the network’.
Hannah Arendt on culture and art This article examines Hannah Arendt as thinker of cultural policy by focusing on her reflections on culture and art. Even though Arendt is known primarily as a political theorist one can also read hear work in a broader sense as a philosophy of culture. This article discusses how Arendt’s various narratives of Western history are animated by the attempt to explain how we can come to terms with our fragmented past after what Arendt calls the breakdown of the Western cultural tradition in the modern age. The meaning of culture, narrativity and art as concepts for Arendt as well as her analysis of various art forms are dealt with in detail. I focus especially on the narrative and metaphorical aspects of art and philosophy in Arendt’s writings. Keywords: Hannah Arendt, culture, politics, art, narrativity.
Kulttuuripolitiikka ja nationalismi kilpailuvaltio-Suomessa: innovatiivinen luova talous
Nationalism is constitutive of modern political forms of social life and also historically one of the key features defining cultural policy in modern nation states. Regardless of transformations called globalization, methodological nationalism remains rooted also in the underlying logic of national cultural policies. In the 1990s the Finnish welfare-state shifted towards so-called competition state. In Finnish public cultural policy this marked a shift from a welfare orientation towards a more economy-oriented neo-liberal rationale. Alongside the old welfare and cultural nationalisms, new forms of nationalism emphasizing individual creativity, innovation and economic value of art and culture emerged in cultural policy discourses in a framework of national competitiveness. This article looks into economic rationale and competitiveness as one of the thriving paradigms of cultural policy and nationalism in the field of culture from the 1990’s onwards. It examines discursively the idea of innovative knowledge and creative economy as an example of national-economic project which has somewhat blurred the definitions of culture and creativity. Furthermore, the article discusses the idea of creative economy in the institutional politics of different administrational sectors. Keywords: Competition state, nationalism, neoliberalism, creative economy, cultural policy strategies.
Ylirajainen kirjallisuus ja yksikielinen kirjallinen elämä Suomessa
Transnational literature and monolingual literary life in Finland The aim of the article is to analyze how the national framework structured to literary life has affected the position of transnational literature in Finland in the early 2000s – time when Finnish society has become more multicultural due to increased immigration and growing mobility of people. It discusses what challenges nationalism presents to writers with migrant backgrounds and to those who often write in languages other than Finnish, Swedish or Sami. Literary life is studied through the observations of other researchers and through mediatexts from which the experiences of transnational writers and the voice of literary institutions are construed. The methodological basis of the article come from the transnational approach which is conscious of the critique of methodological nationalism and pays attention to movements and sociocultural existence across national, cultural and linguistic borders in literary life. The article argues that, part of the structures built in literary culture do not respond to the current realities and needs of transnationalization, multilingualization and multiculturalism in the Finnish literary eld. Both the naturalized monolingual paradigm and the national de ned literary eld generate nationalistic and exclusive positions, and the authors writing in other than dominant languages may be excluded from literary institutions, canonization and even literary life. Keywords: literary life, monolingualism, nationalism, transnationalism
Luovuuden dispositiivi, sukupuoli ja taiteellisen työn prekarisoituminen
Dispositif of creativity, gender and the precarisation of artistic work The aim of this article is to open up theoretical perspectives to the research of the status of the artists and especially on its gender analysis. My principal points of references are the writings of a British cultural theorist Angela McRobbie and her concepts of disposi- tif of creativity and postfeminist sexual contract. The Foucauldian concept dispositif of creativity is used to illustrate how the features of artistic working conditions are in uenced by the wider and creativity-emphasizing current of changes taking place in the general sphere of production, therefore making the working conditions of the people working in the artistic sphere even more precarious. At the same time the model of “working like an artist” becomes a prominent feature not only in the creative sector but in other industries as well. All these features and transitions are also gendered in manifold ways. The concept of postfeminist sexual contract implies that the importance of young and highly educated women is constantly growing so that the so-called “top girls” have now become the ideal worker subjects of the post-Fordist era. This is not to say that gender inequality issues are disappeared, even though there is a certain kind of a post-feminist illusion of equality tak- ing place across the society. Because of this “postfeminist masquerade” the inequalities are being reshaped and therefore becoming more dif cult to grasp. In this article I will present the main features of these two concepts and use them to analyze the changes taking place in the Finnish context of artistic activity by referring to previous empirical research ndings implemented in the eld. As a conclusion I suggest that the increased amount of self-em- ployers and free artists in the Finnish artistic eld goes hand in hand with the growing importance of individualization implemented by the dispositif of creativity. This develop- ment also leads to new forms of gender inequality, such as the growing importance of the precarious or ‘untypical’ working position of working as a free artist, self-employer or entrepreneur as an explanatory factor of the income gap between male and female artists. Keywords: dispositif of creativity, precarization, gender, artistic work