Media & viestintä on Media- ja viestintätieteellinen seura Mevin julkaisema tieteellinen aikakauslehti, jossa ilmestyy artikkeleita median, viestinnän ja journalismin tutkimuksen alalta.
Media- ja viestintätieteellinen seura Mevi ry
Pääosin englannin kielellä työskentelevä oikeustieteellinen tutkijayhteisö tuntee saksalaisen oikeushistorioitsija ja oikeusteoreetikko Cornelia Vismannin (1961–2010) lähinnä mannermaisen ja erityisesti ranskalaisen teorian tarkkanäköisenä lukijana. Hänen tulkintansa ovat syventäneet erityisesti filosofi Jacques Derridan, psykoanalyytikko Jacques Lacanin ja filosofi Michel Foucault’n tuntemusta oikeuden kriittisessä tutkimuksessa. Samalla kun yhteinen kiinnostus ranskalaisiin suo Vismannille luontevan roolin englanninkielisessä ”postmodernissa” oikeusteoriassa, se sivuuttaa sen saksalaisen mediateoreettisen maaperän, jossa Vismannin oma ajattelu syntyi ja kehittyi. Kotimaassaan Saksassa Vismann oli nimittäin myös tunnettu mediateoreetikko ja keskeinen jäsen Berliinin Humboldt-yliopistossa päämajaa pitäneessä Friedrich Kittlerin johdolla toimineessa tutkijaverkostossa. Esittelen katsauksessa aluksi lyhyesti saksalaista mediateoriaa ja tarkastelen sen jälkeen Vismannin omaa mediateoreettista ajattelua sekä tapaa, jolla se vaikutti kriittisen oikeustutkimuksen kehitykseen. Lopuksi pohdin, miten Vismannin mediateoreettisia oivalluksia on hyödynnetty uusmaterialistisessa oikeustutkimuksessa.
Materiaalisuus – median ja kulttuurin perustoilla
Teksti on suomennos Jussi Parikan vuonna 2015 University of Minnesota Pressin julkaisemana ilmestyneen kirjan A Geology of Media ensimmäisestä luvusta. Teos hahmottelee ekomateriaalisesti suuntautuneen mediateorian käsitteellisiä ja mediataiteellisia ulottuvuuksia. Johdantoluvussa Parikka työstää mediamaterialismiksi kutsumaansa lähestymistapaa ympäristökysymysten (kuten kaivannaisten ja elektronisen jätteen) kautta. Hän esittää, että syvä aika (kuten media-arkeologi Siegfried Zielinski on tätä käsitettä käyttänyt) tulisi ymmärtää elimelliseksi osaksi myös mediatutkimuksen ja kriittisen teknologiatutkimuksen kenttää mediateknologioiden ajallisuuden kutoutuessa planeetan historiaan mineraaleista fossiilisiin polttoaineisiin. ”Median geologian” ohella yksi Parikan lanseeraama keskeinen uudiskäsite on Donna Harawayn ”luontokulttuurien” (naturecultures) käsitettä viitepisteenä käyttävä ”medialuonnot” (medianatures). Parikan teksti resonoi viime vuosien uusmaterialistisen filosofian kanssa osallistuen samalla antroposeenia ja elementaalista mediaa koskeviin keskusteluihin.
Copyright (c) 2025 Jussi Parikka; Seija Ridell
Hillitön antroposeeni mediatutkijan käsittelyssä: Jussi Parikan haastattelu
Kulttuurihistorioitsijasta mediatutkijaksi muuntautunut Jussi Parikka kuuluu maailmanlaajuisesti tunnetuimpien suomalaisten mediatutkijoiden joukkoon. Matka tanskalaisen Aarhusin yliopiston Digital Aesthetics -tutkimuskeskuksen ja Environmental Media and Aesthetics -tutkimusohjelman johtoon alkoi vuosituhannen taitteessa Turun yliopistosta, josta Parikka väitteli vuonna 2007 tietokoneviruksia kulttuurisina ja mediateknologisina ilmiöinä käsitelleellä tutkimuksellaan. Parikan tähänastista uraa voisi kuvailla kahdella adjektiivilla: kansainvälinen ja monialainen. Väittelemisensä jälkeen brittiläiseen yliopistomaailmaan solahtaneen Parikan media-arkeologiaa, mediageologiaa, ympäristömediaa, ympäristödataa sekä monia muita teknologista kulttuuria käsitteleville tutkimuksille on luonteenomaista myös taiteellisten toimintatapojen kunnianhimoinen metodologinen sovittaminen osaksi tutkimusasetelmaa. Tutkijan työnsä ohessa Parikka toimiikin taidekuraattorina. Vuonna 2021 hän sai kutsun Academia Europaean jäseneksi elokuvan, median ja visuaalisen kulttuurin jaostoon. Parikan laaja-alaista kiinnostusta mediateoriaan ilmentää puolestaan hänen kirjallinen tuotteliaisuutensa. Parikan tunnetuimpia teoksia ovat historiallis-teoreettisesti ekologisia metaforia käsittelevät Insect Media (2010), Digital Contagions (2007/2016) ja A Geology of Media (2015), jotka muodostavat trilogian. Muita Parikan pääteoksia ovat What Is Media Archaeology? (2012) ja Operational Images (2023). Lisäksi hän on yhteiskirjoittanut teokset The Lab Book: Situated Practices in Media Studies (2022) ja Living Surfaces: Images, Plants, and Environments of Media (2024). Jotain Jussi Parikan suomalaiseksi ainutlaatuisesta asemasta mediatutkimuksen maaperällä kertoo se, että hänen teoksiaan on käännetty peräti yhdelletoista eri kielelle, muun muassa japaniksi, koreaksi, kiinaksi, tšekiksi, italiaksi, ranskaksi, espanjaksi ja portugaliksi. Tätä taustaa vasten onkin kutkuttavaa, että ensimmäinen suomennos (ks. kuitenkin vuonna 2004 julkaistu Koneoppi) häneltä esitellään vasta nyt: mediatutkimuksen professori Seija Ridell suomensi yhteistyössä Parikan itsensä kanssa A Geology of Media -teoksen (2015) johdantoluvun tätä Media & viestintä -lehden Media/Maa-teemanumeroa varten. Haastattelimme Parikkaa paitsi siitä, miten mediatutkimuksellinen maaperä on teoksen julkaisun jälkeen muuttunut myös siitä, mihin mediatutkijan kannattaisi tänä päivänä huomionsa kohdistaa.
Copyright (c) 2025 Aino Kangaspuro Haaparanta, Seija Ridell
Artikkeli esittää, että Stuart Hallin alun perin 1970-luvulla hahmotteleman sisäänkoodaus/uloskoodausmallin tarkastelu teoreettis-metodologisena jäsennyksenä on mielekästä vielä 2020-luvullakin. Vaikka harva mediatutkija enää ottaa Hallin mallin julkilausutuksi lähtökohdakseen, mallin kiteyttämä semioottinen viitekehys on edelleen oleellinen osa kulttuurisen mediatutkimuksen teoriaperustaa. Tämä ilmenee symbolisen merkityksenannon ensisijaisuutena esimerkiksi tavoissa, joilla tutkijat lähestyvät ihmisten suhteita mediaan teknologioina ja esityksinä samalla kun empiirisiä erittelyjä hallitsevat paljolti diskursiiviset otteet. Sisäänkoodaus/uloskoodausmallin suhteuttaminen tämänhetkisiin teoriakeskusteluihin on perusteltua sikälikin, että missä Hall raivasi merkitysmallillaan tien kulttuurisen suuntauksen nousulle ja vakiintumiselle angloamerikkalaisen joukkoviestintätutkimuksen piirissä, siinä kulttuurinen mediatutkimus on viime vuosina itse joutunut uusien materiaalisten lähestymistapojen haastamaksi tavoilla, jotka kielivät paradigmatasoisesta painopistesiirtymästä. Kiinnekohtana Hallin mallissa keskeisten valtakriittisten ideoiden – hegemonisen luonnollistumisen ja ideologisen puhuttelun – koettelulle artikkelissa toimii nykyinen kaupunkitila. Digitalisoitunut, verkottunut ja yhä algoritmiohjautuvampi nykykaupunki on monikerroksinen ja kokonaisvaltainen medium, jonka valtadynamiikan tarkastelu on relevanttia myös muiden algorytmittyneiden mediaympäristöjen kriittisen tutkimisen kannalta.
Poliittinen mediaekologia lähestymistapana hakukoneisiin
Katsauksessa tarkastellaan hakukoneiden suoria ja epäsuoria kytköksiä Maa-planeetan – ja erityisesti sen elonkehän – materiaalisuuksiin. Tarkastelun välineenä toimii Sy Taffelin (2019) teoksessaan Digital Media Ecologies: Entanglements of Content, Code and Hardware hahmottelema poliittisen mediaekologian lähestymistapa. Ekokriisien aiheuttamien haasteiden takia myös mediatutkimuksen on tärkeää huomioida hakukoneiden kaltaisten teknologioiden vaikutuksia ympäröivään maailmaan. Ilmastonmuutoksen myötä hiilidioksidipäästöt ovat usein ympäristöseikat huomioivan keskustelun keskiössä, mutta poliittisen mediaekologian kaltaisten lähestymistapojen avulla aiheen käsittelyä on mahdollisuus laajentaa uusille urille.
Kuvanavigointia elementaalisessa mediassa
Artikkeli ehdottaa, että merillä purjehtiminen tarjoaa rikasta ja vivahteikasta aineistoa välitteisyyden (mediation) eri muotojen tutkimiseksi. Purjeveneellä liikutaan veden ja ilman rajapinnoilla suhteuttaen veneen liikettä tuuleen. Tuuli tulee purjehtijalle havaittavaksi erilaisten välitysten avulla, tuntemalla ilmanpaineen muutokset iholla, seuraamalla aaltojen liikettä, tarkkailemalla purjeita, virtauslankoja ja tuulimittareiden lukemia. Lisäksi erilaiset näytöt mahdollistavat purjehtimiseen liittyvän tiedon tilannesidonnaisen näyttämisen, satelliittien myötä tarvittaessa maapallon kaikki meret kattaen. Erityisesti veneiden seurantaan liittyvän AIS-tiedon kehityksen pohjalta artikkeli esittää, miten tilannesidonnaiset navigointikuvat purjehtiessa kehittyvät, sekä minkälaisia resursseja ihmisillä on käytössä näiden kuvien muodostamiseksi. AIS on esimerkki suuren tarkkuuden maailmanlaajuisesta verkostosta, jonka muodostavat eri ympäristöihin ja elementaalisiin medioihin sijoitetut, signaaleja lähettävät ja vastaanottavat tekniset laitteet. Purjehduksen välitteisesti synkronoidun liikkeen mediateoreettinen pohdinta auttaa kysymään maailmassa olemiseen liittyviä kysymyksiä, joita voi soveltaa myös hyvin toisenlaisiin ympäristöihin. Yksinkertaiselta kuulostava kysymys ”Missä olemme?” mutkistuu, kun otamme huomioon paikannuksen monitahoiset välitykset sekä alkumediumiin liittyvän ajatuksen siitä, että mediumia ja maailmaa on mahdotonta erottaa toisistaan.
Teksti esittelee saksalaisen mediafilosofi Friedrich Kittlerin teoksen Aufschreibesysteme 1800/1900, jonka ilmestymisestä on tänä vuonna kulunut 40 vuotta. Kittler hahmottelee kahden eri aikakausille (1800 ja 1900–lukujen tuntumaan) ajoittuvan muistiin merkitsemisjärjestelmän muotoutumista, toimintaa ja eroja. Katsauksessa tarkastellaan myös teoksen kirjoittamisen kontekstia ja luonnostellaan kritiikkiä sen maa-suhteeseen.
Viime vuosina mediatutkijoiden kiinnostus on suuntautunut enenevästi materiaalisuuden kysymyksiin. Lisääntyneen mielenkiinnon taustalla on osaltaan yhä akuutimpi huoli laajenevan digitaalisen mediainfrastruktuurin ekologisista seurauksista. Materiaalinen lähestymistapa mediatutkimuksessa ei typisty mediateknologioiden materiaalisten riippuvuussuhteiden tunnistamiseen ja toteamiseen vaan kurottaa kohti teknologioiden, kehojen ja maan prosessien välisiä aineellisia kytköksiä. Tällainen orientaatio avaa mahdollisuuden väistää kulttuuriseen mediatutkimukseen pinttynyt sosiaalisen konstruktionismin ja teknologisen determinismin vastakkainasettelu ja lähestyä materiaalisen maailman muodostumisen prosessia itsessään poliittisena tapahtumana, johon myös ihmisten valmistamat teknologiat jatkuvasti osallistuvat. Esitän artikkelissa, että materiaalisen mediatutkimuksen ontologiset lähtökohdat haastavat ja täydentävät tärkeällä tavalla mediaesityksiin keskittynyttä kulttuurista tutkimusperinnettä. Samalla materiaalinen lähestymistapa avaa mahdollisuuksia kyseenalaistaa instrumentalistinen teknologiakäsitys sekä politisoida ihmisten arkista mediateknologioiden käyttöä teknokapitalismissa luonnehtiva ekologinen tunnottomuus.
Materiaalinen käänne, materiaalinen mediatutkimus, medium, mediaekologia, representaation kritiikki.
Viime vuosikymmeninä ihmistoiminnan aiheuttamat ekologiset kriisit, kuten ilmastokriisi ja luonnon monimuotoisuuden väheneminen, ovat nostaneet esiin kysymyksen journalismin materiaalisesta osallisuudesta planeetan tasoisiin ekologisiin kehityskulkuihin. Suuntaan artikkelissani aiemman tutkimuskirjallisuuden pohjalta huomion journalistisen julkisuustuotannon aineellisiin ja ekologisiin ulottuvuuksiin, jotka jäävät niin kutsutun kestävän journalismin tutkimuksessakin yhä usein sivuosaan. Lisäksi nostan keskusteluun journalismin valmistamiseen kytkeytyvät, mutta vain harvoin huomioon otettavat vaikutukset muunlajisiin olentoihin. Materiaalisen mediatutkimuksen – tarkemmin poliittisen mediaekologian – teoreettis-metodologisessa viitekehyksessä tarkastelen artikkelissani materiaalisen ympäristökestävyyden sivuuttamista, jota kutsun journalismia ympäröiväksi likaiseksi hiljaisuudeksi. Esitän, että nostamalla etualalle journalismia tuottavien media-alan yritysten tosiasialliset materiaaliset kytkökset ja vaikutukset, saadaan syvällisempi käsitys siitä, mitä Maa-planeetan ekologisia rajoja kunnioittava journalismi käytännössä vaatii. Poliittisesta mediaekologiasta ponnistaen työstän artikkelissa myös teoreettisia lähtökohtia, joiden pohjalta on mahdollista hahmottaa monipuolisemmin, miten journalistista julkisuutta voitaisiin sekä tutkia että tavoitella planetaarisesti kestävällä tavalla.
Copyright (c) 2025 Aino Kangaspuro Haaparanta
Hälytys!!! Mediatutkimusta ekologisessa hätätilassa
Ponnistamme Media & viestinnän Media/Maa-teemanumerossa liikkeelle politiikan teoreetikko Hannah Arendtin ajatuksesta, että ilman maata ei ole rakennettua (ihmis)maailmaa, jossa ilmetä muille, huomata muut ja tulla muiden huomaamaksi, vuorovaikuttaa ja toimia yhdessä. Toinen Arendt-viritteinen kiinnepisteemme ovat viimeaikaisimmat kokemukset ja pelot, jotka koskevat Maa-planeetan elonkehän romahtamista. Tässä teemanumeron johdannossa tarkastelemme materiaalisen mediatutkimuksen – ja spesifimmin ekomateriaalisen mediateorian ja -tutkimuksen – tarjoamaa mahdollisuutta ottaa kollektiivisia askelia kohti ekologisesti pohjattuja materiaalisuuden kysymyksiä. Ekomateriaalisessa mediatutkimuksessa voidaan erottaa ainakin kolme osin toisiinsa lomittuvaa lähestymistapaa: elementaalinen mediateoria, logistinen mediateoria ja poliittinen mediaekologia, jotka esittelemme johdannossa. Tämän jälkeen pohdimme materiaalisesti herkkien ja herkistävien käsitteiden kehittämisen tarvetta, ja lopuksi esittelemme teemanumeron kaikki tekstit.
Copyright (c) 2025 Seija Ridell, Aino Kangaspuro Haaparanta
Ihmiset elävät digitaalista nykyarkeaan rikkinäisessä maailmassa. Rikkinäisyys on läsnä niin hajoavissa laitteissa, toimimattomissa ohjelmistoissa kuin pätkivissä verkkoyhteyksissäkin. Systeemitasolla kyse on mediainfrastruktuurien jatkuvasti lisääntyvästä energiankulutuksesta ja päästöistä, laitteiden suunnitellusta vanhentamisesta ja niiden korjausmahdollisuuksien rajoittamisesta sekä elektroniikkajätteen määrän paisumisesta. Tarkastelemme artikkelissa digitaalisen maailman rikkinäisyyttä yhdysvaltalaisen, informaatiotieteitä tieteen ja teknologian tutkimukseen yhdistelevän Steven Jacksonin ajatusten innoittamana. Jacksonin mukaan rikkinäisyyttä on hedelmällistä lähestyä kolmen toisiinsa läheisesti liittyvän käsitteen – korjaamisen, kunnossa pitämisen ja hoivan – avulla. Havainnollistamme näiden käsitteiden avaamia näkökulmia esimerkeillä Odd Tinkering -nimisen YouTube-kanavan julkaisemista korjausvideoista. Valottamalla laitteiden korjaamista, kunnossa pitämistä ja niitä kohtaan osoitettua välittämistä nostamme esiin medialaitteiden materiaalisuuksia ja niiden infrastrukturaalisia kytköksiä. Artikkelimme osallistuu mediatutkimuksen kentällä viime vuosina tiivistyneisiin keskusteluihin, joissa otetaan lähtökohdaksi maapallon ekologisen kantokyvyn rajat ja etsitään vaihtoehtoja digitaalisen nykyarjen teknokapitalistiselle logiikalle. Esitämme, että rikkinäisen maailman idean mediaekologinen soveltaminen tarjoaa mahdollisuuksia kehittää kestävästi ja oikeudenmukaisesti virittyneitä käsitteitä ja rakentaa niitä hyödyntäviä tutkimusasetelmia.
Copyright (c) 2025 Minna Vigren, Antti Kurko, Tarja Rautiainen-Keskustalo
Copyright (c) 2025 Henrik Rydenfelt, Lauri Haapanen
Analyysi tarkastelee kyselyaineiston pohjalta sitä, minkälaiset seikat toimittajien mielestä vahvistavat tai heikentävät yleisön luottamusta journalismiin. Tulokset piirtävät esiin jännitteen ihanteiden ja alan rakenteellisten realiteettien välillä.
Copyright (c) 2025 Lauri Haapanen, Maria Lassila-Merisalo
Julkinen keskustelu Ylestä kaipaa analyyttistä tarkkuutta ja sivistysnäkökulmaa
Puheenvuorossa tarkastellaan ajankohtaista poliittista keskustelua Yleisradion asemasta suomalaisessa yhteiskunnassa ja kulttuurissa. Se nojaa kirjoittajan toimittamaan tuoreeseen verkkokirjaan Yle myllerryksessä: kamppailu julkisen palvelun mediasta Suomessa (DECA, 2025). Puheenvuoro nostaa esiin kriittisiä huomioita kaupallisen media-alan ja nykyhallituksen Yle-vastaisen kampanjoinnin ja politiikkatoimien taloudellisista ja ideologisista perusteluista, jotka pohjautuvat usein yksipuolisiin tai jopa harhaanjohtaviin väitteisiin Ylen rahoituksesta, sen juridisesta asemasta suomalaisen ja eurooppalaisen lainsäädännön tasolla sekä sen oletetusta "läpinäkymättömyydestä". Näiden vastapainoksi kirjoitus viittaa juridisiin toimenpiteisiin sekä eri tyyppisiin käytänteisiin, joiden avulla Ylen riippumattomuutta, sitä koskevaa lainvalmistelua sekä sen kulttuurista arvoa voitaisiin tukea. Tämä on ajankohtaista sen vuoksi, että monissa Euroopan maissa autoritaaristen hallitusten toimet ovat herättäneet huolta julkisen palvelun median demokraattisten toimintaedellytysten kaventamisesta. Kirjoitus ottaa kriittisesti kantaa myös Ylen itsensä kykyyn toteuttaa omaa sivistystehtäväänsä. Puheenvuoro peräänkuuluttaa kapean taloudellisen tarkastelun tai poliittis-ideologisen mielikuvapolitikoinnin sijaan analyyttisempää ja julkisen palvelun median sivistystehtävän huomioivaa otetta julkiseen Yle-keskusteluun.
Copyright (c) 2025 Lauri Haapanen, Henrik Rydenfelt
Saako sosiaalisen median logiikka sanella uutismedian toimintaa? Hyödyntää voi, mutta taipua ei kannata!
Uutismedia jakaa portinvartijuuden valtaa sosiaalisen median alustojen ja yleisöjen kanssa eikä näin ollen ole enää yksinomainen portinvartija nykyisessä mediaympäristössä. Koska uutismedia on menettänyt yliotteen mediaympäristön herruudesta, se joutuu arvioimaan ja kehittämään omia juttuformaattejaan ja erilaisia kanavia olla läsnä ja tavoittaa eri ikäisiä yleisöjä. Tämän vuoksi uutismedia pohjaa omaa toimintaansa sosiaalisen median logiikkaan. Se näkyy ennen kaikkea siinä, miten uutismedia tekee päätöksiä tuottamistaan sisällöistä seuraamalla ja ennakoimalla yleisöjen liikkeitä omilla alustoillaan ja kuinka se jäljittelee somen muotokieltä tuottamissaan (uutis)sisällöissä. Kysymys kuuluukin: missä määrin sosiaalisen median logiikka sanelee uutismedian toimintaa? Tarkastelemme tässä puheenvuorossa nykyistä mediaympäristöä kolmen näkökulman kautta Yleä esimerkkinä käyttäen: 1) Mikä vie Yleä tuotannoissaan sosiaalisen median logiikan toimintatapojen suuntaan? 2) Millä tavoin somen logiikka näkyy Ylen tuotannoissa ja toiminnassa? ja 3) Mitä seuraa siitä, kun Ylen toiminta mukailee sosiaalisen median logiikkaa?
Copyright (c) 2025 Margareta Salonen, Veera Ehrlén
Paikallisella medialla on tutkitusti suuri vaikutus kansalaisten intoon ja mahdollisuuksiin osallistua poliittiseen päätöksentekoon. Suomessa paikallisjournalismin tutkimusta on tehty vain vähän, ja erityisesti politiikan journalismin sisältöjen tutkimus on keskittynyt valtakunnan medioihin. Tässä artikkelissa on tutkittu alue- ja paikallislehtien toimituksien omia politiikan mielipidekirjoituksia, joilla on merkittävä rooli keskustelun ohjaajina julkisuudessa. Artikkelin tutkimusaineisto koostuu 117:stä toimituksien politiikka-aiheisesta mielipidekirjoituksesta, jotka on julkaistu 12 alue- ja paikallislehdessä vuosina 2013 ja 2023. Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, millä tavoin politiikan mielipiteelliset sisällöt ovat muuttuneet, ja pohtia syitä muutosten taustalla. Tulosten mukaan toimituksien politiikan mielipidekirjoitusten ja erityisesti paikallisten aiheiden määrä on vähentynyt merkittävästi. Poliittisissa mielipidekirjoituksissa paikallisuuden voidaan sanoa näivettyneen, mikä voi olla uhka demokratian toteutumiselle. Osa tutkituista lehdistä oli tarkastelujakson aikana vaihtanut omistajaa pienemmältä omistajalta suurempaan, mutta tulosten valossa keskittyminen ei vaikuta olevan ensisijainen selittäjä sisältöjen muutoksissa.
Mediarepresentaatiot uskonnollisista yhteisöistä eroamisesta
Artikkelissa tutkin diskurssianalyysin avulla, miten media osallistuu aikakauslehtien henkilökuvilla uskonnollisten yhteisöjen maineen episteemiseen hallintaan yhteiskunnassa. Valitut 28 henkilökuvaa keskittyivät pääosin entisiin lestadiolaisiin ja Jehovan todistajiin. Esitän, että media asemoi vahingollisiksi tällä epäsuhdalla ja käyttämillään henkilökuvien diskursseilla kyseiset yhteisöt ja niistä eroamisen vapaaksi tekeväksi. Vaikka määrällisesti eniten Suomessa erotaan evankelisluterilaisesta kirkosta, media tarjoaa kirkolle roolia henkilökuvissa uskonnon sijaan organisaationa, paikkana, josta eroaja voi saada apua. Henkilökuvien diskurssit toistavat sosiaalisia oletuksia uskonnollisten yhteisöjen hierarkiasta ja tiettyjen ryhmien vaarallisuudesta. Media valitsee tarinat uutisarvon mukaisesti. Siksi tavanomaiset hiljaiset siirtymät eivät sovi henkilökuviin. Kertomuksia ei dramatisoida sensaatiohakuisesti, mutta valinta tarjoaa selektiivisen kuvan uskonnosta eroamisesta. Rakentuneet representaatiot perustuvat osin todellisille tapahtumille, kokijan ja toimittajan tulkinnoille sekä sosiaalisesti rakentuneille näkemyksille. Näistä koostuvilla diskurssimuodostelmilla ja diskursiivisilla käytänteillä media luo yhteisöistä erilaisia mielikuvia. Esitän, että media toteuttaa episteemistä hallintaa säilyttäessään sosiaalisia ja kulttuurisia hierarkioita.
Artikkelissa tutkitaan, kuinka woke-termi tuli suomalaiseen poliittiseen keskusteluun, ketkä siitä ovat julkisuudessa puhuneet ja minkälaisia merkityksiä sille on annettu. Aineisto on kerätty Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomienverkkoarkistoista. Lehdissä ilmestyi yhteensä 260 woken maininnutta artikkelia vuosina 2018–2024. Termin käyttö yleistyi vuoden 2021 aikana ja se tuli toimittajille ja lukijoille tutuksi viimeistään vuonna 2023. Helsingin Sanomissawokea käsiteltiin useammin ja lyhyesti yhdysvaltalaisen politiikan yhteydessä, kun taas Ilta-Sanomissa se oli yleisemmin keskeinen aihe ja liittyi suomalaiseen viihteeseen. Suuri osa uutismedian woke-keskusteluista kumpusi sosiaalisesta mediasta ja sitä hallitsi äärioikeiston aggressiivinen woken vastainen kampanjointi. Journalismi kehysti woken useimmiten osaksi konservatiivien liberaaleihin kohdistamaa kulttuurisotaa. Woke-analyysi osoittaa, että perinteinen ajatus politiikan medioitumisesta uutismedian logiikan tunkeutumisena politiikkaan ei toimi hybridin mediaympäristön huomiotaloudessa, jossa agendavalta on sosiaalisen median algoritmeilla ja provokatiivisilla toimijoilla. Sosiaalisen median sisältöjen ja muotojen kierrättäminen woke-uutisissa kertoo pikemminkin politiikan julkisuuden remedioitumisesta, jossa keskiössä ovat julkista huomiota herättävät aiheet ja viestinnän syklit.
Copyright (c) 2025 Juha Herkman, Mona Heimonen
"Kulkutautimyönteisiä rokoteräyhääjiä Manskua tukkimassa”
Affektiivinen polarisaatio ‒ eli ideologisesti erimielisten vihamielinen suhtautuminen toisiinsa ja heikentynyt keskustelukulttuuri ‒ on herättänyt huolta yhteiskunnallisessa keskustelussa. Affektiivisen polarisaation syveneminen on liitetty erityisesti oikeistopopulismin ja radikaalioikeiston nousuun sekä näiden ryhmien vihamieliseen poliittisen viestinnän tyyliin. Tutkimme artikkelissamme koronatoimia ja hallitusta vastustaneen Convoy Finland 2022 -mielenilmauksen ympärille syntynyttä mediakeskustelua. Tavoitteenamme on kääntää huomio ”eliitin”, liberaaleiksi identifioituvien toimijoiden ja oikeistopopulismin kriitikoiden viestinnän sisältöihin ja tunnetyyleihin. Yhdistämme viitekehyksessämme affektiivisen polarisaation tutkimukseen kriittisen luokkasosiologian ja kulttuurintutkimuksen näkökulmia. Affektiivis-diskursiivinen analyysimme havainnollistaa miten Convoy-protestia, sen agendaa ja järjestelyjä sekä siihen osallistuvia pilkattiin ja protestia viihteellistettiin. Nimeämme keskustelussa muodostuneen tunnesävyn ivan ja pilkan affektiiviseksi käytännöksi, joka luo karikatyyrisen Convoy-mielenosoittajan hahmon, epäpolitisoi protestin ja marginalisoi mielenosoittajat. Ivan ja pilkan oikeutuksesta myös neuvoteltiin, mutta tarvetta epäpolitisoida protesti huumorin keinoin puolustettiin. Tutkimuksemme lisää ymmärrystä affektiivisen polarisaation taustalla vaikuttavista vastakkainasetteluista ja viestinnän tunnetyyleistä sekä korostaa erilaisten toimijoiden vastuuta polarisaation lieventämisessä.
affektiivinen polarisaatio, salaliittoteoriat, oikeistopopulismi, Convoy-mielenosoitus, mediatapahtuma, luokkayhteiskunta
Copyright (c) 2025 Armi Mustosmäki, Asko Huisman
Artikkelissa tutkimme eläinten, ihmisten ja jätteen keskinäisissä suhteissa rakentuvia toimijuuksia luontokuvassa. Tarkastelumme nojaa yhteiskuntatieteellisen jätetutkimuksen ajatukseen jätteen performatiivisuudesta sekä ymmärrykseen toimijuuden rakentumisesta tilanteisissa suhteissa. Luontokuvassa luonto on usein rakentunut ihmisen kulttuurista erilliseksi esteettiseksi tilaksi. Nykyään ihmisen tuottama jäte on kuitenkin levittäytynyt jo lähes kaikkialle luontoon. Jätteellä on myös suuria vaikutuksia eläimiin, sillä sitä löytyy muun muassa eläinten pesistä, vatsoista ja raajojen ympäriltä. Artikkelissa analysoimme kansainvälisen Wildlife Photographer of the Year -kilpailun eläimiä ja jätettä esittäviä kuvia vuosilta 2011–2024 (33 kpl). Ikonologisessa analyysissa tunnistamme kolme erilaista kuvien kategoriaa, jotka kukin rakentavat ihmisen, eläimen ja jätteen suhteita eri tavoin: jätteestä kärsivät eläimet, raunioita haltuun ottavat eläimet sekä jätettä hyödyntävät eläimet. Artikkeli haastaa vallitsevia käsityksiä siitä, miten eläinten toimijuus sekä ihmisten ja eläinten välinen suhde rakentuvat luontokuvassa. Tämän myötä artikkeli laajentaa käsitystä luontokuvan esittämisen tavoista sekä niissä rakentuvista eettisistä suhteista.
Copyright (c) 2025 Niina Uusitalo, Taru Lehtokunnas
Informaatiohäiriöistä eli mis-, dis- ja malinformaation luomisesta ja kierrättämisestä digitaalisilla alustoilla on tullut yhä polttavampi yhteiskunnallinen ja tieteellinen kysymys. Tässä Media & viestintä -lehden Informaatiohäiriöt mediayhteiskunnassa teemanumeron johdannossa luomme katsauksen informaatiohäiriöiden tutkimukseen. Tutkimuskentässä on erotettavissa kolme osin päällekkäistä näkökulmaa: 1) ilmiö, sen syntymekanismit ja seuraukset, 2) ilmiöön vastaaminen ja sen ehkäisy sekä 3) kriittinen näkökulma, joka pyrkii muun muassa hahmottamaan ovatko jotkin informaatiohäiriöihin liittyvät uhkakuvat kenties liioiteltuja. Käymme läpi näihin näkökulmiin liittyvää tutkimusta ja esitämme, että informaatiohäiriöitä ja niihin liittyvää julkista keskustelua on syytä tarkastella sekä kriittisesti että kontekstisidonnaisesti. Lopuksi esittelemme tämän teemanumeron artikkelit.
Copyright (c) 2025 Minttu Tikka, Henna Paakki, Salla-Maaria Laaksonen
Disinformaation kultakausi koittaa saastuneessa informaatioympäristössä
Retorinen kritiikki viestinnän tutkimuksena
Retoriikan asiantuntija Lisa S. Villadsen Kööpenhaminan yliopistosta kertoo haastattelussa retoriikan tutkimuksen tekemisestä ja roolista viestintätieteellisenä alana. Hän tuo esiin mahdollisuuksia rakentaa pohjoismaista yhteistyötä, johon myös suomalaisia retoriikan tutkijoita kaivataan mukaan.
Infodemiasta hallittuun kriisiviestintään?
Katsauksessa tarkastellaan Suomen hallituksen viestintätoimia covid-19 pandemian aikana. Erityisesti huomio kiinnittyy hallituksen käyttöönottamaan pandemiastrategiaan, jossa korostuivat kohdennetut rajoitukset ja suositukset sekä niitä tukeva kansalaisviestintä. Viestinnän tehostamiseksi ja yhdenmukaistamiseksi hallitus muun muassa otti käyttöön valmiuslain mahdollistamia toimivaltuuksia viestinnän keskittämiseksi sekä käynnisti erilaisia viestintähankkeita ja kampanjoita viranomaisviestinnän tueksi. Viranomaisviestinnän yhdenmukaistaminen ja pandemiastrategian käyttöönottaminen voidaan nähdä poliittisen ohjauksen vahvistamisena, joka kiihdytti julkishallinnossa viime vuosina käynnissä olleita viestinnän keskittymisen ja politiikan teknoratisoitumisen tendenssejä. Toisaalta muutos ei ole ollut näin yksioikoinen, vaan hallituksen toimet johtivat myös virallisen linjan rakoilemiseen ja kärjistivät hallinnon sisäisiä konflikteja.
Copyright (c) 2025 Mikko Värttö, Sami Torssonen, Waltteri Immonen
Käytännön lääkkeitä informaatiohäiriöihin
Faktabaarin puheenvuoro käytännön lääkkeistä informaatiohäiriöihin
Copyright (c) 2025 Pipsa Havula, Mikko Salo
Vertaisarvioinnin historiallinen tausta ja virallinen nykykäytäntö
Sometoimittajan työnkuva ja normalisoituvat käytännöt Instagram-journalismissa
Mediaorganisaatiot ovat viimeisen vuosikymmenen aikana levittäytyneet sosiaalisen median alustoille ja alkaneet tuottaa sinne yhä enemmän journalistisia sisältöjä. Taustalla on digitaalisena aikakautena kasvaneiden nuorten tapa kuluttaa sisältöjä sosiaalisessa mediassa mobiililaitteillaan. Tavoittaakseen nuoret käyttäjät uutismedian on täytynyt mukauttaa työkäytäntöjään ja muokata kerrontatapojaan alustoille sopivaksi. Tätä tehtävää varten on syntynyt uusi sometoimittajien ja -tuottajien ammattiryhmä. Artikkeli tarkastelee näiden ammattilaisten työtä Instagramin kontekstissa. Selvitimme normalisointiteorian (NPT) avulla, miten ammattilaiset itse määrittelevät sosiaalisessa mediassa tekemäänsä journalistista työtä ja missä määrin sometyö on jo omaksuttu osaksi toimitustyörutiineja. Johtopäätöksenä esitämme, että journalistinen sosiaalisen median ja erityisesti Instagramin sisällöntuotanto normalisoi ainakin seuraavia asioita: 1) yhteisötyö, 2) algoritmien logiikkaan mukautuminen, 3) tarkka kohderyhmäajattelu, 4) rautalankamallinen lyhyt uutiskerronta, 5) visuaalinen kerronta ja 6) ammatillisten ja henkilökohtaisten roolien aiempaa tiiviimpi limittyminen toisiinsa. Johtopäätöksissä pohdimme lisäksi, mistä aikaisemmista käytännöistä otetaan mallia, kun omaksutaan uusia käytäntöjä sosiaaliseen mediaan.
Copyright (c) 2025 Jenni Mäenpää, Saara-Maija Kallio
Natokriittiset episteemiset yhteisöt Telegramissa ja X:ssä
Artikkelissamme lähestymme informaatiohäiriöitä ilmentymänä demokraattisten yhteiskuntien episteemisten kysymysten kärjistymisestä ja sovellamme episteemisen yhteisön näkökulmaa sosiaalisen median laitayhteisöjen tutkimiseen. Analysoimme, millä tavoin Suomen Nato-jäsenyyteen kriittisesti suhtautuvien sosiaalisen median laitayhteisöjen argumentoinnissa oli kyse harhaanjohtavaa informaatiota levittävästä ja yhteiskuntajärjestystä haastavasta informaatiohäiriönä pidettävästä ilmiöstä. Lähestymme episteemisenä yhteisönä sosiaalisen median yhteisöjä, joille voidaan tunnistaa yhteneviä käsityksiä tiedollisesta auktoriteetista, tavoitelluista poliittista päämääristä sekä arvoista ja uskomuksista. Pohjaamme oletukseen, että valtavirtajulkisuudelta katveeseen jäänyt sosiaalisen median Nato-kriittinen keskustelu avaa tutkimisen arvoisen kontekstin informaatiohäiriöiden teemalle. Tutkimusaineistomme on muodostettu Nato-kriittisistä viesteistä Telegramin suomenkielisissä keskusteluryhmissä ja X-viestipalvelussa. Telegram-aineistosta tunnistimme Nato-kriittisyyden avaintermeiksi ”natottaja” ja ”natokiima”, joiden yhdistelmällä haettiin NodeXL:n avulla aineisto viestipalvelu X:stä. Verkostoanalyysia ja laadullista analyysia yhdistellen tunnistimme aineistosta kaksi episteemistä yhteisöä, jotka nimesimme instituutioita kunnioittavaksi yhteisöksi ja instituutiovastaiseksi yhteisöksi.
natokriittisyys, episteemiset yhteisöt, Telegram, X, laitayhteisöt
Copyright (c) 2025 Miina Kaarkoski, Jukka Huhtamäki