Media & viestintä on Media- ja viestintätieteellinen seura Mevin julkaisema tieteellinen aikakauslehti, jossa ilmestyy artikkeleita median, viestinnän ja journalismin tutkimuksen alalta.
Media- ja viestintätieteellinen seura Mevi ry
Tekoäly laatutyökaluna käsikirjoitustyössä
Tarkastelemme tässä artikkelissa kriittisen tekoälyteorian näkökulmasta, miten generatiivinen tekoäly muovaa laadun arvioinnin prosesseja käsikirjoitustyössä elokuva- ja televisioalalla. Lisäksi olemme kiinnostuneita siitä, miten tekoälyavusteinen työskentely vaikuttaa elokuva- ja televisioalalle keskeiseen representaatioiden moninaisuuteen laadun näkökulmasta. Aineistomme koostuu 32 elokuva- ja televisioalan ammattilaisen haastatteluista ja kahden käsikirjoittajan havainnoinnista. Refleksiivisen temaattisen analyysin avulla olemme tunnistaneet aineistosta kolme keskeistä teemaa: 1) Ruumiillisuus laadun varmistajana, 2) Tekoälyn käskyttäminen ja laadun epäily ja 3) Tekoälytyökalut osana käsikirjoitusten näkyvyyden politiikkaa. Esitämme, että ihmistekijyys on ammattilaisten mielestä edelleen keskeistä käsikirjoituksen omaperäisen ja esteettisen laadun kannalta. Toisaalta tekoälyä voidaan käyttää apuna käsikirjoituksen funktionaalisen ja esteettisen laadun tuottamisessa, kunhan ihminen itse toimii autonomisena luovana tekijänä. Vaikka tekoälytyökaluja käytetään avuksi käsikirjoitusten laadun arvioinnissa moninaisuuden lisäämiseksi, haastatellut tunnistavat ja ovat tietoisia tekoälytyökalujen kouluttamiseen käytetyn datan vinoumista, mikä lisää analysoinnin ja tulkinnan tarvetta suhteessa tekoälytyökalujen tuotoksiin.
Copyright (c) 2025 Saara-Maija Kallio, Anne Soronen, Eliisa Vainikka, Laura Seppälä
Naistenlehtijournalismi ja politiikan sukupuoli
Analyysi tarkastelee naistenlehteä omanalaisena journalistisena tuotteena ja sen roolia valtiollisessa politiikassa osana sukupuolittunutta julkisuutta. Anna-lehden vuosina 1965–1974 julkaistujen juttujen avulla analyysi pyrkii osoittamaan, että naistenlehdet eivät ole pelkästään kulutuskulttuurin tuotteita, vaan journalistisia tiloja, joissa neuvotellaan sukupuolisopimuksesta ja kansalaisuuden ideaaleista. Hyvinvointivaltion ideologia, tasa-arvopolitiikka ja populaarikulttuuri risteävät näissä julkaisuissa muokaten käsityksiä naiseudesta ja poliittisesta toimijuudesta. Analyysi haastaa vakiintuneita tulkintoja ja ehdottaa, että naistenlehdet on ymmärrettävä osana laajaa poliittista kulttuuria.
Puolueiden ja puoluejohtajien vaaliviestinnän muutos sosiaalisessa mediassa vuosien 2019 ja 2023 eduskuntavaalien välillä
Sosiaalisen median merkitys poliittisessa viestinnässä on nykyisin suuri varsinkin vaalikampanjoinnissa. Tässä tutkimuksessa tarkastellaan vaaliviestinnän muutosta sosiaalisessa mediassa vuosien 2019 ja 2023 eduskuntavaalien välillä. Aineisto kerättiin vaaleja edeltäneen kuukauden ajalta Twitteristä (nykyisin X) ja Instagramista eduskuntapuolueiden sekä niiden puheenjohtajien tileiltä. Aineisto käsittää 3 890 sosiaalisen median viestiä. Analyysimenetelmänä on multimodaalinen sisällönanalyysi kolmesta näkökulmasta: vaaliviestinnän logiikka eli painottuminen markkinalogiikan ja normatiivisen logiikan välillä, puolueen näkyvyys ja tuotannollinen taso. Tulosten perusteella sosiaalisen median vaaliviestinnän määrän voidaan todeta kasvaneen. Voimakkaasta markkinalogiikkapainotuksesta on siirrytty lähemmäs loogisten ääripäiden välistä keskilinjaa, eli poliittisia teemoja ja kantoja nostetaan vaaleissa esille aiempaa selvemmin. Vaaliviestinnän tuotannollinen taso on kasvanut eli viestintä näyttää ammattimaistuneen. Myös puolueiden näkyvyys on kasvanut. Tutkimus tarjoaa monipuolisen tarkastelun muuttuvaan sosiaalisen median vaaliviestintään ja esittelee viestinnän murrosta huomioivan tavan hahmottaa poliittista viestintää nostamalla keskiöön viestinnän taustalla olevat erilaiset logiikat. Tutkimuksella on myös metodologinen kontribuutio, sillä siinä kehitettiin uudenlaista menetelmää sosiaalisen median viestinnän analyysiin.
Copyright (c) 2025 Lassi Rikkonen, Elisa Kannasto, Pekka Isotalus
Median moninaisuuden kapeneva tutkimustieto
Median moninaisuus on merkittävä tekijä demokraattisissa yhteiskunnissa. Se vaikuttaa monella tapaa poliittisen järjestelmän tehokkaaseen, reiluun ja tarkoituksenmukaiseen toimintaan. Tieto median moninaisuuden tilasta on siten tärkeää, ja tiedon tarvetta korostaa entisestään kuluvan vuoden aikana voimaan saatettava EU:n medianvapausasetus. Tarkastelemme tässä artikkelissa suomalaisen median moninaisuutta koskevaa tutkimusta systemaattisen, vuodet 2000–2023 kattavan kirjallisuuskatsauksen keinoin. Luokittelemme tutkimuksen 11 moninaisuuden alakategoriaan, minkä lisäksi tarkastelemme tutkimuksen kohteena olevia media-alustoja, tutkimuksen alueellista kattavuutta sekä käytettyjä tutkimusmenetelmiä. Tavoitteemme on arvioida suomalaisen median moninaisuutta koskevan tutkimuksen kattavuutta poliittisen järjestelmän tarpeisiin nähden. Tuloksiemme perusteella tutkimuskentällä on silmiinpistäviä tutkimusaukkoja, ja lisäksi tutkimus vaikuttaisi entisestään vähentyneen 2020-luvulla. Tutkimus keskittyy voimakkaasti vain tiettyihin median moninaisuuden alakategorioihin ja media-alustoihin. Suuri enemmistö tutkimuksesta on menetelmiltään puhtaasti määrällistä. Huomionarvoista on myös median moninaisuutta koskevan tutkimuksen keskittyminen varsin harvoille tutkijoille, vaikka moni onkin osallistunut tutkimukseen jossain määrin. Kokonaisuutena suomalaismedian moninaisuutta koskeva tutkimus ei riitä johdonmukaisen mediapolitiikan tai edes medianvapausasetuksen soveltamisen tarpeisiin.
Copyright (c) 2025 Ville Manninen, Markus Mykkänen
Artikkeli tarkastelee, miten suomalaiset kansanedustajat hahmottavat sosiaalisen median yhteiskunnallisia haittoja ja millaiset ongelmanmäärittelyt heidän puheessaan korostuvat. Aineistona ovat kansanedustajien sosiaalista mediaa koskevat puheenvuorot eduskunnan täysistunnoissa vuosina 2006–2024. Teoreettinen lähestymistapamme kytkeytyy sosiaalisten representaatioiden teoriaan, ja analyyttisena kehikkona toimii WPR-lähestymistapa, joka erottelee kansanedustajien puheesta ratkaisuja vaativaa ongelmaa koskevia järkeilyjä. Analyysimme osoittaa, että sosiaalisesta mediasta on eduskuntakeskustelussa rakentunut 2010-luvun loppupuolelta lähtien julkista hallintaa edellyttävä yhteiskunnallinen ongelma, joka kytkeytyy erityisesti demokraattisen julkisuuden rapautumiseen ja väärinkäytöksiin sosiaalisessa kanssakäymisessä. Kansanedustajien tavat määritellä ongelmia korostavat pääosin käyttäjien vastuuta ja sivuuttavat lähes kokonaan sosiaalisen median alustat omistavien yhtiöiden vastuun. Vastaavasti heidän esittämänsä toimenpiteet ongelmiin puuttumiseksi rajoittuvat pitkälti rikoslainsäädännön tiukentamisen, medialukutaidon edistämisen ja yleisen viestintäkulttuurin parantamisen kaltaisiin keinoihin. Esityksiä sosiaalisen median alustojen toimintaan puuttumisesta ei eduskunnassa esiinny juuri lainkaan. Tutkimus osoittaa, että samalla kun sosiaalisesta mediasta on muodostunut yhä yleisemmin jaettu käsitys yhteiskunnallisena ongelmana, kansanedustajat ovat määritelleet siihen kytkeytyviä ongelmia tavoilla, jotka sulkevat ulos tehokkaita tapoja puuttua niihin.
Copyright (c) 2025 Markus Ojala, Elis Karell, Mervi Pantti, Kari Karppinen, Salla-Maaria Laaksonen, Niko Hatakka
Päätön lihava torso tai räjähtävä pallo – lihavuuden kuvasto mediassa vain vahvistaa stigmaa
Kun tiedotusvälineet uutisoivat ylipainosta ja lihavuudesta, juttu kuvitetaan usein päättömällä lihavalla vartalolla. Samalla tullaan vahvistaneeksi käsitystä siitä, millainen keho on niin ei-toivottava, ettei sitä voida edes esittää tunnistettavana ihmisenä. Tässä puheenvuorossa keskityn pohtimaan lihavuuden kuvastoa tiedotusvälineissä ja kuvien mahdollista ongelmallisuutta suhteessa Journalistin ohjeiden pyrkimykseen ihmisarvon kunnioittamiseksi. Tapausesimerkkinä on Satakunnan Kansa Länsi-Suomen toimituksellinen piirroskuva pallomaisesta lapsesta päässään sytytyslanka helmikuussa 2025. Uutisjuttu käsitteli lasten ja nuorten ”lihavuuspommia” Satakunnassa. Pohdin missä kulkee raja humoristisen karikatyyrin ja ihmisen ominaisuuksia halventavan esityksen välillä.
STT – ei vain ”asiallista ja tylsää sisältöä”
Sanoman ilmoitus lopettaa STT:n palvelujen käyttö oli dramaattinen uutinen lehtialalle, koska yhtiö on uutistoimiston suurin omistaja ja samalla sen suurin asiakas. STT:n liian keskittynyt omistus näyttäytyi äkkiä realisoituvana riskinä, joka on saattamassa sen koko tulevaisuuden vaakalaudalle. Tässä analyysissa tarkastelemme STT:n talouden, omistuksen ja asiakaskunnan kehitystä samoin kuin asiakaslehtien muuttunutta tilannetta. Lopuksi arvioimme aiemman tutkimuksen sekä tuoreiden tutkimushavaintojemme perusteella sitä, missä määrin sanomalehdistö on riippuvainen STT:n palveluista. Tulokset osoittavat, että uutistoimiston palveluiden käyttö määräytyy osin konsernikohtaisesti mutta on ennen muuta sidoksissa lehtien strategiaan ja sen pohjalta luotuihin toimitusrutiineihin.
Copyright (c) 2025 Heikki Hellman, Mikko Grönlund, Nelli Jäntti-Tuominen, Katja Lehtisaari, Risto Suikkanen
Copyright (c) 2025 Lauri Haapanen, Henrik Rydenfelt
Väitöskirjan ”Varmaan niitä vaihtoehtoja on hyvä miettiä”: Ilmastonmuutokseen sopeutumisesta viestiminen tutkimuksen, median ja kansalaisten silmin (24.10.2025) lektio.
Essee rekonstruoi viestinnän teorian dialogis-dialektisena tutkimusalana, joka nojaa kahteen periaatteeseen: konstitutiiviseen viestintämalliin metamallina ja näkemykseen teoriasta metadiskursiivisena käytäntönä. Essee väittää, että kaikki viestinnän teoriat ovat vastavuoroisesti relevantteja, kun niitä sovelletaan käytännön elämismaailmaan, jossa “viestintä” jo sanana on monin tavoin merkityksellinen. Kaikki viestinnän teorioiden traditiot ovat lähtöisin jostakin arkisesta viestintää koskevasta uskomuksesta ja nojautuvat siihen samalla kun haastavat muita vastaavia uskomuksia. Kun traditiot täydentävät ja haastavat toisiaan, se tuottaa teoreettisen metadiskurssin, joka läpäisee ja mahdollisesti valaisee käytännöllistä metadiskurssia yhteiskunnassa. Tässä ehdotetussa tutkimusalan mallissa viestinnän teorian retorisen, semioottisen, fenomenologisen, sosiopsykologisen, sosiokulttuurisen ja kriittisen tradition erottaa toisistaan niiden ominaiset tavat määritellä viestintä ja viestinnän ongelmat, niiden metadiskursiiviset sanastot sekä metadiskursiiviset oletukset, joihin jokainen traditio vetoaa ja joita se haastaa. Esseessä ehdotetaan topoita teorioiden väliseen keskusteluun. Lisäksi arvioidaan seurauksia alan teoretisoinnille ja tieteelliselle käytännölle.
Copyright (c) 2025 Saila Poutiainen , Mats Bergman
Tässä puheenvuoroartikkelissa ryhmä tutkijoita tarkastelee median dataistumista kymmenen teesin kautta. Teesit perustuvat neljään eri tutkimushankkeeseen. Data ja algoritmit ovat vakiintuneet osaksi mediasisältöjen tuotantoa, johtamista ja yleisösuhteita. Tämä herättää kuitenkin myös epäilyä, jännitteitä ja kysymyksiä vallasta. Kirjoittajat esittävät, että dataa hyödynnetään mediassa usein taloudellisen tehokkuuden näkökulmasta. Samalla ihmiset – toimittajat, sisällöntuottajat ja yleisöt – etsivät aktiivisesti liikkumatilaa teknologian tuottamissa rakenteissa. Kirjoittavat toivovat, että mediatoimijat eivät kuitenkaan rakentaisi toimintaansa yksinomaan datavetoisen ajattelun varaan, koska se kaventaa käsitystä niin ihmisestä kuin maailmastakin.
Copyright (c) 2025 Laura Ahva, Tuukka Lehtiniemi, Mikko Villi, Anne Soronen, Veera Ehrlén, Jesse Haapoja, Rasa Jämsen, Saara-Maija Kallio, Liisa Ovaska, Pauliina Penttilä, Hanna Reinikainen, Laura Savolainen, Laura Seppälä, Eliisa Vainikka, Ward van Zoonen
Miten Ylen sisällöllinen yhteistekeminen näkyy verkossa, sosiaalisessa mediassa ja televisiossa?
100-vuotias Yleisradio on suomalaisille luottamusta herättävä instituutio. Sen toiminnassa, kuten muutenkin media-alalla, on nähty isoja muutoksia viime vuosina. Kehitysnäkökulmasta tarkasteltaessa yksi uusi merkittävä innovaatio, jota Yle on ryhtynyt toteuttamaan on sisällöllinen yhteistekeminen. Sen avulla Yle pyrkii tehostamaan toimintaansa ja suunnittelemaan sisältöjä, jotka soveltuisivat mahdollisimman hyvin sen eri julkaisualustoille – verkkoon, sosiaaliseen mediaan ja televisioon. Tarkastelemme Ylen sisällöllistä yhteistekemistä laadullisen haastatteluaineiston kautta: haastattelimme kahta tuottajaa ja kolmea some- ja videotoimittajaa Ylen Pasilan ja Turun toimituksista loppuvuodesta 2024. Tämä analyysikirjoitus pohjaa tuloksiin, jotka tuotettiin Jyväskylän yliopiston Hetkellisyys ja visuaalisuus sosiaalisen median uutissisällöissä -tutkimushankkeessa ohjatussa kandidaatintutkielmassa. Tutkimuksessa selvitettiin, miten Yle hyödyntää videotuotannossaan eri alustojen eli sosiaalisen median, verkon ja television yhteistyötä, millaista sisällöllinen yhteistekeminen on käytännössä ja minkälaisia haasteita siihen liittyy. Pohdimme myös, millaisia mahdollisuuksia sisällöllisellä yhteistekemisellä on tulevaisuudessa. Temaattisen analyysin ohjaamana syntyi viisi teema eli näkökulmaa sisällölliseen yhteistekemiseen. Ensimmäinen teema Yksi video lisää tehokkuutta käsittelee videoiden kustannustehokkuutta, sillä videot säästävät aikaa ja resursseja. Toinen teema Verkosta on moneksi kertoo verkkovideoiden soveltuvuudesta eri julkaisualustoille. Kolmannessa teemassa Videoiden muoto ja grafiikat käsitellään videoiden eri kuvakokojen ja muotojen haasteita ja mahdollisuuksia yhteistekemisessä. Neljännessä teemassa Videokerronnan tahti syvennytään videoiden kerronnan erilaisuuteen eri alustoilla. Viides teema Erilaiset konseptitkeskittyy sisällöllisen yhteistekemisen avuksi luotuihin konsepteihin.
Copyright (c) 2025 Margareta Salonen, Aada Vaaherkumpu
Audiovisuaalisten haastattelusitaattien rekontekstualisointi ja kielellinen saavutettavuus Ylen selkokielisissä tv-uutissähkeissä koronakriisin aikana
Tässä artikkelissa tutkimme korona-ajan selkokielisiä tv-uutislähetyksiä uutissähkeisiin sisältyvien audiovisuaalisten haastattelusitaattien näkökulmasta. Haastattelusitaatit ovat selkoviestinnän kannalta mielenkiintoisia, sillä ne eivät edusta varsinaista selkokieliseksi tarkoitettua selkouutispuhetta vaan esimerkiksi spontaania arkipuhetta, erikoiskielistä asiantuntijapuhetta tai kielenoppijan puhetta. Näin ollen sitaattien kielellinen saavutettavuus voi vaihdella suurestikin. Tarkastelemme haastattelusitaattien saavutettavuutta yhtäältä suhteessa ympäröivän uutissähkeen kielelliseen vaikeustasoon, toisaalta suhteessa siihen, kuinka sitaatteja rekontekstualisoidaan uutissähkeessä eli kuinka niitä valjastetaan toimimaan osana selkojournalistista kokonaisuutta. Analyysimme perusteella sitaattien vaikeustasot voivat vaihdella huomattavasti, samoin kuin tavat, joilla niitä rekontekstualisoidaan. Pidämme audiovisuaalisia haastattelusitaatteja kuitenkin tärkeänä resurssina myös selkojournalismissa. Kriisiaikana ne mahdollistavat esimerkiksi puhesävyjen, mielialojen ja tunnelmien välittämisen sekä katsojan samastumisen tai empaattisen eläytymisen toisen ihmisen tai väestöryhmän kokemukseen. Tutkimusaineistomme koostuu koronavirusepidemiaa käsittelevistä Yle Uutiset selkosuomeksi -lähetysten uutissähkeistä vuodelta 2020. Tutkimuksemme edustaa selkojournalismin laadullista lingvististä ja multimodaalista tutkimusta.
Copyright (c) 2025 Mikko T. Virtanen, Auli Kulkki-Nieminen
Artikkeli esittää, että Stuart Hallin alun perin 1970-luvulla hahmotteleman sisäänkoodaus/uloskoodausmallin tarkastelu teoreettis-metodologisena jäsennyksenä on mielekästä vielä 2020-luvullakin. Vaikka harva mediatutkija enää ottaa Hallin mallin julkilausutuksi lähtökohdakseen, mallin kiteyttämä semioottinen viitekehys on edelleen oleellinen osa kulttuurisen mediatutkimuksen teoriaperustaa. Tämä ilmenee symbolisen merkityksenannon ensisijaisuutena esimerkiksi tavoissa, joilla tutkijat lähestyvät ihmisten suhteita mediaan teknologioina ja esityksinä samalla kun empiirisiä erittelyjä hallitsevat paljolti diskursiiviset otteet. Sisäänkoodaus/uloskoodausmallin suhteuttaminen tämänhetkisiin teoriakeskusteluihin on perusteltua sikälikin, että missä Hall raivasi merkitysmallillaan tien kulttuurisen suuntauksen nousulle ja vakiintumiselle angloamerikkalaisen joukkoviestintätutkimuksen piirissä, siinä kulttuurinen mediatutkimus on viime vuosina itse joutunut uusien materiaalisten lähestymistapojen haastamaksi tavoilla, jotka kielivät paradigmatasoisesta painopistesiirtymästä. Kiinnekohtana Hallin mallissa keskeisten valtakriittisten ideoiden – hegemonisen luonnollistumisen ja ideologisen puhuttelun – koettelulle artikkelissa toimii nykyinen kaupunkitila. Digitalisoitunut, verkottunut ja yhä algoritmiohjautuvampi nykykaupunki on monikerroksinen ja kokonaisvaltainen medium, jonka valtadynamiikan tarkastelu on relevanttia myös muiden algorytmittyneiden mediaympäristöjen kriittisen tutkimisen kannalta.
Pääosin englannin kielellä työskentelevä oikeustieteellinen tutkijayhteisö tuntee saksalaisen oikeushistorioitsija ja oikeusteoreetikko Cornelia Vismannin (1961–2010) lähinnä mannermaisen ja erityisesti ranskalaisen teorian tarkkanäköisenä lukijana. Hänen tulkintansa ovat syventäneet erityisesti filosofi Jacques Derridan, psykoanalyytikko Jacques Lacanin ja filosofi Michel Foucault’n tuntemusta oikeuden kriittisessä tutkimuksessa. Samalla kun yhteinen kiinnostus ranskalaisiin suo Vismannille luontevan roolin englanninkielisessä ”postmodernissa” oikeusteoriassa, se sivuuttaa sen saksalaisen mediateoreettisen maaperän, jossa Vismannin oma ajattelu syntyi ja kehittyi. Kotimaassaan Saksassa Vismann oli nimittäin myös tunnettu mediateoreetikko ja keskeinen jäsen Berliinin Humboldt-yliopistossa päämajaa pitäneessä Friedrich Kittlerin johdolla toimineessa tutkijaverkostossa. Esittelen katsauksessa aluksi lyhyesti saksalaista mediateoriaa ja tarkastelen sen jälkeen Vismannin omaa mediateoreettista ajattelua sekä tapaa, jolla se vaikutti kriittisen oikeustutkimuksen kehitykseen. Lopuksi pohdin, miten Vismannin mediateoreettisia oivalluksia on hyödynnetty uusmaterialistisessa oikeustutkimuksessa.
Teksti esittelee saksalaisen mediafilosofi Friedrich Kittlerin teoksen Aufschreibesysteme 1800/1900, jonka ilmestymisestä on tänä vuonna kulunut 40 vuotta. Kittler hahmottelee kahden eri aikakausille (1800 ja 1900–lukujen tuntumaan) ajoittuvan muistiin merkitsemisjärjestelmän muotoutumista, toimintaa ja eroja. Katsauksessa tarkastellaan myös teoksen kirjoittamisen kontekstia ja luonnostellaan kritiikkiä sen maa-suhteeseen.
Poliittinen mediaekologia lähestymistapana hakukoneisiin
Katsauksessa tarkastellaan hakukoneiden suoria ja epäsuoria kytköksiä Maa-planeetan – ja erityisesti sen elonkehän – materiaalisuuksiin. Tarkastelun välineenä toimii Sy Taffelin (2019) teoksessaan Digital Media Ecologies: Entanglements of Content, Code and Hardware hahmottelema poliittisen mediaekologian lähestymistapa. Ekokriisien aiheuttamien haasteiden takia myös mediatutkimuksen on tärkeää huomioida hakukoneiden kaltaisten teknologioiden vaikutuksia ympäröivään maailmaan. Ilmastonmuutoksen myötä hiilidioksidipäästöt ovat usein ympäristöseikat huomioivan keskustelun keskiössä, mutta poliittisen mediaekologian kaltaisten lähestymistapojen avulla aiheen käsittelyä on mahdollisuus laajentaa uusille urille.
Hälytys!!! Mediatutkimusta ekologisessa hätätilassa
Ponnistamme Media & viestinnän Media/Maa-teemanumerossa liikkeelle politiikan teoreetikko Hannah Arendtin ajatuksesta, että ilman maata ei ole rakennettua (ihmis)maailmaa, jossa ilmetä muille, huomata muut ja tulla muiden huomaamaksi, vuorovaikuttaa ja toimia yhdessä. Toinen Arendt-viritteinen kiinnepisteemme ovat viimeaikaisimmat kokemukset ja pelot, jotka koskevat Maa-planeetan elonkehän romahtamista. Tässä teemanumeron johdannossa tarkastelemme materiaalisen mediatutkimuksen – ja spesifimmin ekomateriaalisen mediateorian ja -tutkimuksen – tarjoamaa mahdollisuutta ottaa kollektiivisia askelia kohti ekologisesti pohjattuja materiaalisuuden kysymyksiä. Ekomateriaalisessa mediatutkimuksessa voidaan erottaa ainakin kolme osin toisiinsa lomittuvaa lähestymistapaa: elementaalinen mediateoria, logistinen mediateoria ja poliittinen mediaekologia, jotka esittelemme johdannossa. Tämän jälkeen pohdimme materiaalisesti herkkien ja herkistävien käsitteiden kehittämisen tarvetta, ja lopuksi esittelemme teemanumeron kaikki tekstit.
Copyright (c) 2025 Seija Ridell, Aino Kangaspuro Haaparanta
Hillitön antroposeeni mediatutkijan käsittelyssä: Jussi Parikan haastattelu
Kulttuurihistorioitsijasta mediatutkijaksi muuntautunut Jussi Parikka kuuluu maailmanlaajuisesti tunnetuimpien suomalaisten mediatutkijoiden joukkoon. Matka tanskalaisen Aarhusin yliopiston Digital Aesthetics -tutkimuskeskuksen ja Environmental Media and Aesthetics -tutkimusohjelman johtoon alkoi vuosituhannen taitteessa Turun yliopistosta, josta Parikka väitteli vuonna 2007 tietokoneviruksia kulttuurisina ja mediateknologisina ilmiöinä käsitelleellä tutkimuksellaan. Parikan tähänastista uraa voisi kuvailla kahdella adjektiivilla: kansainvälinen ja monialainen. Väittelemisensä jälkeen brittiläiseen yliopistomaailmaan solahtaneen Parikan media-arkeologiaa, mediageologiaa, ympäristömediaa, ympäristödataa sekä monia muita teknologista kulttuuria käsitteleville tutkimuksille on luonteenomaista myös taiteellisten toimintatapojen kunnianhimoinen metodologinen sovittaminen osaksi tutkimusasetelmaa. Tutkijan työnsä ohessa Parikka toimiikin taidekuraattorina. Vuonna 2021 hän sai kutsun Academia Europaean jäseneksi elokuvan, median ja visuaalisen kulttuurin jaostoon. Parikan laaja-alaista kiinnostusta mediateoriaan ilmentää puolestaan hänen kirjallinen tuotteliaisuutensa. Parikan tunnetuimpia teoksia ovat historiallis-teoreettisesti ekologisia metaforia käsittelevät Insect Media (2010), Digital Contagions (2007/2016) ja A Geology of Media (2015), jotka muodostavat trilogian. Muita Parikan pääteoksia ovat What Is Media Archaeology? (2012) ja Operational Images (2023). Lisäksi hän on yhteiskirjoittanut teokset The Lab Book: Situated Practices in Media Studies (2022) ja Living Surfaces: Images, Plants, and Environments of Media (2024). Jotain Jussi Parikan suomalaiseksi ainutlaatuisesta asemasta mediatutkimuksen maaperällä kertoo se, että hänen teoksiaan on käännetty peräti yhdelletoista eri kielelle, muun muassa japaniksi, koreaksi, kiinaksi, tšekiksi, italiaksi, ranskaksi, espanjaksi ja portugaliksi. Tätä taustaa vasten onkin kutkuttavaa, että ensimmäinen suomennos (ks. kuitenkin vuonna 2004 julkaistu Koneoppi) häneltä esitellään vasta nyt: mediatutkimuksen professori Seija Ridell suomensi yhteistyössä Parikan itsensä kanssa A Geology of Media -teoksen (2015) johdantoluvun tätä Media & viestintä -lehden Media/Maa-teemanumeroa varten. Haastattelimme Parikkaa paitsi siitä, miten mediatutkimuksellinen maaperä on teoksen julkaisun jälkeen muuttunut myös siitä, mihin mediatutkijan kannattaisi tänä päivänä huomionsa kohdistaa.
Copyright (c) 2025 Aino Kangaspuro Haaparanta, Seija Ridell
Kuvanavigointia elementaalisessa mediassa
Artikkeli ehdottaa, että merillä purjehtiminen tarjoaa rikasta ja vivahteikasta aineistoa välitteisyyden (mediation) eri muotojen tutkimiseksi. Purjeveneellä liikutaan veden ja ilman rajapinnoilla suhteuttaen veneen liikettä tuuleen. Tuuli tulee purjehtijalle havaittavaksi erilaisten välitysten avulla, tuntemalla ilmanpaineen muutokset iholla, seuraamalla aaltojen liikettä, tarkkailemalla purjeita, virtauslankoja ja tuulimittareiden lukemia. Lisäksi erilaiset näytöt mahdollistavat purjehtimiseen liittyvän tiedon tilannesidonnaisen näyttämisen, satelliittien myötä tarvittaessa maapallon kaikki meret kattaen. Erityisesti veneiden seurantaan liittyvän AIS-tiedon kehityksen pohjalta artikkeli esittää, miten tilannesidonnaiset navigointikuvat purjehtiessa kehittyvät, sekä minkälaisia resursseja ihmisillä on käytössä näiden kuvien muodostamiseksi. AIS on esimerkki suuren tarkkuuden maailmanlaajuisesta verkostosta, jonka muodostavat eri ympäristöihin ja elementaalisiin medioihin sijoitetut, signaaleja lähettävät ja vastaanottavat tekniset laitteet. Purjehduksen välitteisesti synkronoidun liikkeen mediateoreettinen pohdinta auttaa kysymään maailmassa olemiseen liittyviä kysymyksiä, joita voi soveltaa myös hyvin toisenlaisiin ympäristöihin. Yksinkertaiselta kuulostava kysymys ”Missä olemme?” mutkistuu, kun otamme huomioon paikannuksen monitahoiset välitykset sekä alkumediumiin liittyvän ajatuksen siitä, että mediumia ja maailmaa on mahdotonta erottaa toisistaan.
Viime vuosikymmeninä ihmistoiminnan aiheuttamat ekologiset kriisit, kuten ilmastokriisi ja luonnon monimuotoisuuden väheneminen, ovat nostaneet esiin kysymyksen journalismin materiaalisesta osallisuudesta planeetan tasoisiin ekologisiin kehityskulkuihin. Suuntaan artikkelissani aiemman tutkimuskirjallisuuden pohjalta huomion journalistisen julkisuustuotannon aineellisiin ja ekologisiin ulottuvuuksiin, jotka jäävät niin kutsutun kestävän journalismin tutkimuksessakin yhä usein sivuosaan. Lisäksi nostan keskusteluun journalismin valmistamiseen kytkeytyvät, mutta vain harvoin huomioon otettavat vaikutukset muunlajisiin olentoihin. Materiaalisen mediatutkimuksen – tarkemmin poliittisen mediaekologian – teoreettis-metodologisessa viitekehyksessä tarkastelen artikkelissani materiaalisen ympäristökestävyyden sivuuttamista, jota kutsun journalismia ympäröiväksi likaiseksi hiljaisuudeksi. Esitän, että nostamalla etualalle journalismia tuottavien media-alan yritysten tosiasialliset materiaaliset kytkökset ja vaikutukset, saadaan syvällisempi käsitys siitä, mitä Maa-planeetan ekologisia rajoja kunnioittava journalismi käytännössä vaatii. Poliittisesta mediaekologiasta ponnistaen työstän artikkelissa myös teoreettisia lähtökohtia, joiden pohjalta on mahdollista hahmottaa monipuolisemmin, miten journalistista julkisuutta voitaisiin sekä tutkia että tavoitella planetaarisesti kestävällä tavalla.
Copyright (c) 2025 Aino Kangaspuro Haaparanta
Viime vuosina mediatutkijoiden kiinnostus on suuntautunut enenevästi materiaalisuuden kysymyksiin. Lisääntyneen mielenkiinnon taustalla on osaltaan yhä akuutimpi huoli laajenevan digitaalisen mediainfrastruktuurin ekologisista seurauksista. Materiaalinen lähestymistapa mediatutkimuksessa ei typisty mediateknologioiden materiaalisten riippuvuussuhteiden tunnistamiseen ja toteamiseen vaan kurottaa kohti teknologioiden, kehojen ja maan prosessien välisiä aineellisia kytköksiä. Tällainen orientaatio avaa mahdollisuuden väistää kulttuuriseen mediatutkimukseen pinttynyt sosiaalisen konstruktionismin ja teknologisen determinismin vastakkainasettelu ja lähestyä materiaalisen maailman muodostumisen prosessia itsessään poliittisena tapahtumana, johon myös ihmisten valmistamat teknologiat jatkuvasti osallistuvat. Esitän artikkelissa, että materiaalisen mediatutkimuksen ontologiset lähtökohdat haastavat ja täydentävät tärkeällä tavalla mediaesityksiin keskittynyttä kulttuurista tutkimusperinnettä. Samalla materiaalinen lähestymistapa avaa mahdollisuuksia kyseenalaistaa instrumentalistinen teknologiakäsitys sekä politisoida ihmisten arkista mediateknologioiden käyttöä teknokapitalismissa luonnehtiva ekologinen tunnottomuus.
Materiaalinen käänne, materiaalinen mediatutkimus, medium, mediaekologia, representaation kritiikki.
Copyright (c) 2025 Henrik Rydenfelt, Lauri Haapanen
Ihmiset elävät digitaalista nykyarkeaan rikkinäisessä maailmassa. Rikkinäisyys on läsnä niin hajoavissa laitteissa, toimimattomissa ohjelmistoissa kuin pätkivissä verkkoyhteyksissäkin. Systeemitasolla kyse on mediainfrastruktuurien jatkuvasti lisääntyvästä energiankulutuksesta ja päästöistä, laitteiden suunnitellusta vanhentamisesta ja niiden korjausmahdollisuuksien rajoittamisesta sekä elektroniikkajätteen määrän paisumisesta. Tarkastelemme artikkelissa digitaalisen maailman rikkinäisyyttä yhdysvaltalaisen, informaatiotieteitä tieteen ja teknologian tutkimukseen yhdistelevän Steven Jacksonin ajatusten innoittamana. Jacksonin mukaan rikkinäisyyttä on hedelmällistä lähestyä kolmen toisiinsa läheisesti liittyvän käsitteen – korjaamisen, kunnossa pitämisen ja hoivan – avulla. Havainnollistamme näiden käsitteiden avaamia näkökulmia esimerkeillä Odd Tinkering -nimisen YouTube-kanavan julkaisemista korjausvideoista. Valottamalla laitteiden korjaamista, kunnossa pitämistä ja niitä kohtaan osoitettua välittämistä nostamme esiin medialaitteiden materiaalisuuksia ja niiden infrastrukturaalisia kytköksiä. Artikkelimme osallistuu mediatutkimuksen kentällä viime vuosina tiivistyneisiin keskusteluihin, joissa otetaan lähtökohdaksi maapallon ekologisen kantokyvyn rajat ja etsitään vaihtoehtoja digitaalisen nykyarjen teknokapitalistiselle logiikalle. Esitämme, että rikkinäisen maailman idean mediaekologinen soveltaminen tarjoaa mahdollisuuksia kehittää kestävästi ja oikeudenmukaisesti virittyneitä käsitteitä ja rakentaa niitä hyödyntäviä tutkimusasetelmia.
Copyright (c) 2025 Minna Vigren, Antti Kurko, Tarja Rautiainen-Keskustalo
Materiaalisuus – median ja kulttuurin perustoilla
Teksti on suomennos Jussi Parikan vuonna 2015 University of Minnesota Pressin julkaisemana ilmestyneen kirjan A Geology of Media ensimmäisestä luvusta. Teos hahmottelee ekomateriaalisesti suuntautuneen mediateorian käsitteellisiä ja mediataiteellisia ulottuvuuksia. Johdantoluvussa Parikka työstää mediamaterialismiksi kutsumaansa lähestymistapaa ympäristökysymysten (kuten kaivannaisten ja elektronisen jätteen) kautta. Hän esittää, että syvä aika (kuten media-arkeologi Siegfried Zielinski on tätä käsitettä käyttänyt) tulisi ymmärtää elimelliseksi osaksi myös mediatutkimuksen ja kriittisen teknologiatutkimuksen kenttää mediateknologioiden ajallisuuden kutoutuessa planeetan historiaan mineraaleista fossiilisiin polttoaineisiin. ”Median geologian” ohella yksi Parikan lanseeraama keskeinen uudiskäsite on Donna Harawayn ”luontokulttuurien” (naturecultures) käsitettä viitepisteenä käyttävä ”medialuonnot” (medianatures). Parikan teksti resonoi viime vuosien uusmaterialistisen filosofian kanssa osallistuen samalla antroposeenia ja elementaalista mediaa koskeviin keskusteluihin.
Copyright (c) 2025 Jussi Parikka; Seija Ridell
Analyysi tarkastelee kyselyaineiston pohjalta sitä, minkälaiset seikat toimittajien mielestä vahvistavat tai heikentävät yleisön luottamusta journalismiin. Tulokset piirtävät esiin jännitteen ihanteiden ja alan rakenteellisten realiteettien välillä.
Copyright (c) 2025 Lauri Haapanen, Maria Lassila-Merisalo
Julkinen keskustelu Ylestä kaipaa analyyttistä tarkkuutta ja sivistysnäkökulmaa
Puheenvuorossa tarkastellaan ajankohtaista poliittista keskustelua Yleisradion asemasta suomalaisessa yhteiskunnassa ja kulttuurissa. Se nojaa kirjoittajan toimittamaan tuoreeseen verkkokirjaan Yle myllerryksessä: kamppailu julkisen palvelun mediasta Suomessa (DECA, 2025). Puheenvuoro nostaa esiin kriittisiä huomioita kaupallisen media-alan ja nykyhallituksen Yle-vastaisen kampanjoinnin ja politiikkatoimien taloudellisista ja ideologisista perusteluista, jotka pohjautuvat usein yksipuolisiin tai jopa harhaanjohtaviin väitteisiin Ylen rahoituksesta, sen juridisesta asemasta suomalaisen ja eurooppalaisen lainsäädännön tasolla sekä sen oletetusta "läpinäkymättömyydestä". Näiden vastapainoksi kirjoitus viittaa juridisiin toimenpiteisiin sekä eri tyyppisiin käytänteisiin, joiden avulla Ylen riippumattomuutta, sitä koskevaa lainvalmistelua sekä sen kulttuurista arvoa voitaisiin tukea. Tämä on ajankohtaista sen vuoksi, että monissa Euroopan maissa autoritaaristen hallitusten toimet ovat herättäneet huolta julkisen palvelun median demokraattisten toimintaedellytysten kaventamisesta. Kirjoitus ottaa kriittisesti kantaa myös Ylen itsensä kykyyn toteuttaa omaa sivistystehtäväänsä. Puheenvuoro peräänkuuluttaa kapean taloudellisen tarkastelun tai poliittis-ideologisen mielikuvapolitikoinnin sijaan analyyttisempää ja julkisen palvelun median sivistystehtävän huomioivaa otetta julkiseen Yle-keskusteluun.
Saako sosiaalisen median logiikka sanella uutismedian toimintaa? Hyödyntää voi, mutta taipua ei kannata!
Uutismedia jakaa portinvartijuuden valtaa sosiaalisen median alustojen ja yleisöjen kanssa eikä näin ollen ole enää yksinomainen portinvartija nykyisessä mediaympäristössä. Koska uutismedia on menettänyt yliotteen mediaympäristön herruudesta, se joutuu arvioimaan ja kehittämään omia juttuformaattejaan ja erilaisia kanavia olla läsnä ja tavoittaa eri ikäisiä yleisöjä. Tämän vuoksi uutismedia pohjaa omaa toimintaansa sosiaalisen median logiikkaan. Se näkyy ennen kaikkea siinä, miten uutismedia tekee päätöksiä tuottamistaan sisällöistä seuraamalla ja ennakoimalla yleisöjen liikkeitä omilla alustoillaan ja kuinka se jäljittelee somen muotokieltä tuottamissaan (uutis)sisällöissä. Kysymys kuuluukin: missä määrin sosiaalisen median logiikka sanelee uutismedian toimintaa? Tarkastelemme tässä puheenvuorossa nykyistä mediaympäristöä kolmen näkökulman kautta Yleä esimerkkinä käyttäen: 1) Mikä vie Yleä tuotannoissaan sosiaalisen median logiikan toimintatapojen suuntaan? 2) Millä tavoin somen logiikka näkyy Ylen tuotannoissa ja toiminnassa? ja 3) Mitä seuraa siitä, kun Ylen toiminta mukailee sosiaalisen median logiikkaa?
Copyright (c) 2025 Margareta Salonen, Veera Ehrlén
Paikallisella medialla on tutkitusti suuri vaikutus kansalaisten intoon ja mahdollisuuksiin osallistua poliittiseen päätöksentekoon. Suomessa paikallisjournalismin tutkimusta on tehty vain vähän, ja erityisesti politiikan journalismin sisältöjen tutkimus on keskittynyt valtakunnan medioihin. Tässä artikkelissa on tutkittu alue- ja paikallislehtien toimituksien omia politiikan mielipidekirjoituksia, joilla on merkittävä rooli keskustelun ohjaajina julkisuudessa. Artikkelin tutkimusaineisto koostuu 117:stä toimituksien politiikka-aiheisesta mielipidekirjoituksesta, jotka on julkaistu 12 alue- ja paikallislehdessä vuosina 2013 ja 2023. Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, millä tavoin politiikan mielipiteelliset sisällöt ovat muuttuneet, ja pohtia syitä muutosten taustalla. Tulosten mukaan toimituksien politiikan mielipidekirjoitusten ja erityisesti paikallisten aiheiden määrä on vähentynyt merkittävästi. Poliittisissa mielipidekirjoituksissa paikallisuuden voidaan sanoa näivettyneen, mikä voi olla uhka demokratian toteutumiselle. Osa tutkituista lehdistä oli tarkastelujakson aikana vaihtanut omistajaa pienemmältä omistajalta suurempaan, mutta tulosten valossa keskittyminen ei vaikuta olevan ensisijainen selittäjä sisältöjen muutoksissa.