Ortodoksia on ortodoksisen kirkon teologiaan, kulttuuriin ja perinteisiin keskittyvä akateeminen aikakauskirja. Sitä julkaisevat Ortodoksisten Pappien Liitto ry. ja Itä-Suomen yliopiston filosofisen tiedekunnan ortodoksisen teologian koulutusohjelman yhteistyössä Karjalan Teologisen Seuran kanssa.
Ortodoksisten pappien liitto, Itä-Suomen yliopiston filosofisen tiedekunnan ortodoksisen teologian koulutusohjelma ja Karjalan Teologinen Seura
The relationship between equality in the Church and canonical tradition has been under public discussion recently in Finland. The public discussion is often polarized and biased. Metso conducted a small survey on the topic of canons and equality. Their relationship is usually portrayed as conflicted and problematic. While regarding salvation and personal value everybody should be considered equal in the Church, the very structure of the Church is hierarchical and is based upon its Head, Christ. Metso argues that critique towards canons is partially misleading because it assumes that both secular and Chuch legal procedures (canons) are founded upon same principle of equality. Yet the danger of clericalism is present whenever canons are not put under careful scrutiny.
Bysanttilaisen hymnografian kääntäminen suomen kielelle ja pyhän Andreas Kreetalaisen Suuri katumuskanoni
The present paper deals with the translation techniques of Byzantine hymnography in the Finnish language. After an overview of previous studies on liturgical translations not only in Finnish but also in other European languages, the author turns to discuss different aspects that need to be taken into consideration during the translation process. More concretely, attention is drawn to the problems of source material and the lack of textual criticism of hymnography. Moreover, translators should be aware of different schools of thought in translation sciences: no studies on translations of Orthodox liturgical texts have thus far recognized this issue. A major issue, particularly prominent in hymnography, is the question of metre and other rhetorical devices employed by Byzantine hymnographers. It has been taken for granted that metre should not be conveyed in the Finnish translations, but this creates problems when these texts are used in the Byzantine chant tradition. Therefore, the new situation of eclectic church singing practice poses challenges for the liturgical translations. Another problem, especially challenging for the Orthodox Church of Finland, is the question of intertextual structures between liturgical texts and the Scriptures. The Finnish Church employes Bible translations produced by the Evangelical Lutheran Church of Finland, often deviating from the traditional interpretation of the Eastern Church. Therefore, intertextual references in hymnography to the Scriptures are difficult to render, if the translator is supposed to be faithful to the assigned biblical translation. In order to demonstrate some of these problems in practice, the author presents monk Damaskinos’ new translation of the Great Canon by Andrew of Crete. A comparison between the established translation by Johannes Seppälä, dating to 1976, and the original Greek reveals inconsistencies in theological vocabulary. Moreover, there are issues concerning the fluency of the language. In order to fill in this lacuna, the new translation aims at a semantically more consistent translation, faithful to the original Greek, but also idiomatically more Finnish and easier for the audience to comprehend. The ascetic vocabulary, particularly prominent for the Great Canon, is reflected to the Finnish translation of the Philokalia by nun Kristoduli. Finally, the author argues that there is a lack of a consistent method for translating liturgical texts into Finnish. A collaborative effort is needed in order to achieve a common understanding of what should be cherished in the Finnish rendering of an originally Greek text in order to convey its meaning to the faithful in the best possible way. The new translation of the Great Canon by monk Damaskinos, while by no means a perfect work of translation, is a step forward on this path.
Näkökohtia kanonisen oikeuden nomenklatuuriin
This review aims to identify the terminological equivalents for the word “canon” (Greek κανών) which refers to a particular ecclesiastical rule in the corpus of canons of the Orthodox Church. The article seeks to clarify the Finnish equivalents of normative terms and finally to evaluate their usage in the Finnish corpus through a few case studies. The study also addresses the following questions: What meaning does a particular term give to the substance itself? What differences in the usage of terms can be found?
Kirkkolaulutekstien kielet ja käännökset kirkkolaulun sovittamisen haasteina
Languages and translations are always strongly present in the work of an adapter of Orthodox church music from one language to another. This study examines what kinds of challenges languages and translations create in adaptation work as experienced by interviewed adapters of Znamenny chant to different languages. The sixteen interviewees, who had made adaptations in four languages, used very differing adaptation methods but were relatively unanimous with regard to questions of language. They considered as crucial the characteristics of the target language of the adaptation, and the fluency and idiomaticity of the musical rendering of the text to be an important criterion for a good adaptation. The greatest challenges in adapting Znamenny chant were caused by linguistic differences between the source language and the target language. The most common ones were: different lengths of phrases, different word orders in phrases or orders of phrases in hymns, and different stress patterns of phrases. Sometimes the adapters felt that these differences were unnecessarily caused by the translation of the text. Most adapters could not make changes to the translations of hymnography they were using. Those adapting texts to English had more freedom in choosing the translation or modifying it to their needs than others had. Many interviewees agreed that in addition to being accurate, idiomatic and beautiful, translations of liturgical texts meant for singing should meet musical criteria such as being singable and understandable when sung. Some adapters felt that the connection between text and music is so close in Znamenny chant that much is lost when it is adapted to other languages. Others were more optimistic regarding the expressive ability of Znamenny chant in different languages. Regardless of the method of adaptation, hymns representing a certain chant tradition may sound different in different languages. This may give rise to different linguistic styles within the same chant tradition.
Septuaginta – maailman vanhin Raamatun käännös
This article offers a short overview of the present state of Septuagint research and give some prospects of future studies in the field. It briefly discusses the provenance of the translation and possible causes for its production. Next, the article presents the problems of the study of the Hebrew source text as well as its significance for the research of the text of the Hebrew Bible. Then, the article offers an overview of the textual history of the Septuagint itself and the Greek manuscripts, followed by the recensions and the subsequent Greek translations. The article also reviews the study of the Greek language and Septuagint translator’s manner of translating (so-called translation technique), subjects which are the research speciality of the author. This last-mentioned field of study should be the foundation for any approach that researches the Septuagint text and translation, in particular, the study of its language and its ideology/theology, but which nowadays is too often neglected.
En 165-årig historia: Svenska översättningar av ortodoxa liturgiska texter
Ortodoksinen pioneeritutkimus Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen kirkko-opillisista muutoksista
Protopresbyter Peter Heers: The Ecclesiological Renovation of Vatican II. An Orthodox Examination of Rome's Ecumenical Theology Regarding Baptism and the Church. Uncut Mountain Press 2015, 337 p.
Kirkkoslaavi ja sen vaihtoehdot liturgisena kielenä ortodoksisessa kirkossa
The article brings a modern approach to the use of the Church Slavonic language as a liturgical language in the Russian Orthodox Church and other Churches.
Alexander Schmemannin käsitys ortodoksisen kirkon missiosta
The introduction of the article briefly reviews the history of Orthodox missions in different continents in the light of the research of three Orthodox missiologists: Anastasios Yannoulatos, Valentin Kozhuharov, and Elias Voulgaris. The article focuses on Alexander Schmemann’s (1921-1983) concept of the mission of the Orthodox Church. Schmemann is one of the most significant Orthodox theologians of the twentieth century, who entered deeply into the foundational questions of mission of missiology and liturgy. His influence was as a researcher of the challenge that secularization poses to the Church; he reaches significant conclusions, which as such also ecumenically transcend the Christian denominations. In this article I analyzed Schmemann’s missiology from the following perspectives: the Orthodox missionary imperative in an ecumenical frame of reference; ecclesiology in challenging ecumenical conversation; Church as sacrament making mission possible; the two movements of the Eucharistic rite; the objects and goals of the Church’s mission; sacrament and symbol in missionary work; the sacrality of the world and secularization as a challenge to the Church’s mission; Christ as the more perfect epiphany; joy as a witness in the world; the time of mission; consonance with the Gospel; The Church’s missions as a connecting with the sacraments of the Church. By ‘missionary imperative’ in the Orthodox tradition Schmemann means the relationship which exists between (on the one hand) mission and faith (on the other), and the entire spiritual “vision” of life and of Orthodoxy. Thus mission theology is comprehensible as the fruit of the Church’s total ”being” Schmemann finds an answer to missiological questions in Orthodox ecclesiology; more precisely, in the teaching and experience of the Church. According to Schmemann, the Church is “heaven on earth.” The Church is an eschatological reality, because its essential function is to manifest and actualize in the world the eschaton, the foundational reality of salvation and redemption. The Eucharist and Baptism occupy a central place in missiology. The task of liturgy is to unite the sacraments to the Church, the world, and the Reign of God: that is, to the ecclesiological, cosmic and eschatological content and dimension. Schmemann does not provide simple answers and directions regarding what the task is of a Christian as a witness in the world. A witness must employ all his or her human skills. In realizing the task of missions, all depends on the Holy Spirit. In this case we are witnesses to the joy, peace and new life the Holy Spirit brings. A person comes to participate in all this in the Church, which is the sacrament of the Reign of God.
Kohti afrikkalaista ortodoksiaa: inkulturaation vaatimus
Artikkelissa käsitellään inkulturaation kysymystä afrikkalaisen ortodoksisuuden näkökulmasta. Inkulturaatiolla tarkoitetaan tässä yhteydessä prosessia, jossa kristillisyyttä jo edustava kulttuuri kohtaa toisen kulttuurin. Afrikka on uskonnollinen manner, jossa suhde jumaluuteen määrittelee lukuisiin etnisiin, kielellisiin ja kansallisiin ryhmiin kuuluvien ja eri uskontoja kannattavien yhteisöjen katsomuksia ja elämänjärjestystä. Afrikkalainen ortodoksisuus ulottuu historiallisilta juuriltaan kristinuskon ensimmäisille vuosisadoille. Nykyisin Afrikassa on kolme ortodoksista pääkirkkoa: Aleksandrian kreikkalais-ortodoksinen patriarkaatti, Koptilainen ortodoksinen kirkko ja Etiopian ortodoksinen kirkko. Artikkelissa keskitytään Aleksandrian patriarkaatin alaisen kirkon elämään. Kristinuskon globaalin painopisteen siirtyminen eteläiselle pallonpuoliskolle näkyy myös afrikkalaisen ortodoksisuuden voimistumisena. Ortodoksisuuden leviäminen ja kasvu etenkin Saharan eteläpuolisilla alueilla on tehnyt tarpeelliseksi pohtia ortodoksisuuden afrikkalaistamista, jotta paikallisen väestö voisi kokea sen omaksi uskonnokseen. Teologeilta ja lähetystyöntekijöiltä vaaditaan luovuutta kehittää luontevia menetelmiä inkulturaatioprosessin palvelukseen. Kohdatakseen afrikkalaisen sosiaalisen, psykologisen ja uskonnollisen eetoksen, ortodoksisen uskon tulee olla merkityksellinen ihmisten arkisen elämän tasolla. Samalla tavalla ortodoksista uskoa ja eetosta on istutettu ”uusiin” kulttuurisiin konteksteihin esimerkiksi Aasiassa ja Alaskassa. Ortodoksisen kirkon inkulturaatio on välttämättömyys, johon afrikkalaisen kristillisyyden historia velvoittaa. 1930-luvulla afrikkalaiset kirkot alkoivat vapautua imperialististen ja kolonialististen lähetyskirkkojen otteesta. Itsenäisyyspyrkimykset antoivat pontta riippumattomien ja itsenäisten kirkkojen järjestäytymiselle (African Independent Churches), joille oli tärkeää olla kulttuurisesti afrikkalaisia. Kulttuurisen ja kirkollisen identiteetin löytäminen on keskeinen tekijä inkulturaatioprosessissa. Ortodoksinen kirkko on tarjonnut vastauksen joillekin afrikkalaisen kirkollisen identiteetin etsijöille. 1930-luvulla ortodoksinen kirkko järjestäytyi alkuun epäkanonisen Yhdysvaltain Afrikan ortodoksisen kirkon avulla (African Orthodox Church in America) Itä-Afrikassa ja sai siten pysyvän jalansijan Keniassa ja Ugandassa. Kenian kikujut tarjoavat esimerkin inkulturaatiosta. He korostavat perheen merkitystä ja katsovat kuuluvansa kaikki samaan suureen perheeseen. Kristillinen kasteopetus voi uskovien yhteisöön eli kirkkoon kuulumisen merkitystä selittäessään hyödyntää kikujujen vahvaa yhteisöllisyyttä ilmentävää käsitystä perheestä. Jumalanpalveluksella on afrikkalaisessa uskonnollisuudessa keskeinen merkitys. Jumalanpalvelus synnyttää kokemuksen yhteydestä ihmisten sekä näkyvän ja näkymättömän maailman kesken. Useimmille afrikkalaisille soittimin säestetty ja rytmikäs jumalanpalvelus on muoto, jolla sielu ja ruumis luontevimmin kohottautuvat yhteyteen Jumalan kanssa. Toistaiseksi rytmejä, tansseja, rummutusta ja taputtamista ei kuitenkaan ole otettu liturgian yhteyteen vaan niiden aika on liturgian toimittamisen jälkeen. Traditionaalisen ortodoksisuuden näkökulmasta inkulturaation vaatimus voi kuulostaa uudelta ja oudolta. On syytä muistaa, että kahden vuosituhannen aikana kristinusko on istutettu monenlaisiin konteksteihin. Aleksandrian kreikkalainen patriarkaatti on osoittanut voivansa riisua yltään kreikkalaiskeskeisen kulttuurimonismin ja kykenevänsä avautua afrikkalaisten yhteisöjen tarpeille. Tässä avautumisessa on tärkeää, että myös afrikkalaiset toimivat kirkon johdossa ja piispoina. Tarvitaan myös omaa teologista koulutusta. Ollakseen aidosti paikallinen, kirkon on oltava juurtunut paikkaan tavalla, joka sulkee piiriinsä ihmisten elämän täyteyden. Tämä ilmaistaan oivallisesti eukaristisessa liturgiassa, jossa kansa uhraa Kristuksen ruumiin tietoisena siitä, että kaikki on ”Hänen omaansa”.
Uskontojenväliset haasteet ja kirkkojen ja islamin väliset yhteydet Euroopassa
Uskontojenvälinen dialogi on verrattain uusi ilmiö. Vaikka kristinusko on vuosisatojen ajan elänyt islamin vaikutuspiirissä, moderni uskontodialogi on syntynyt vasta 1960-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen pyrkimys ihmiskunnan keskinäisen rauhan vaalimiseen vahvistui. Kirkkojen maailmaneuvoston (KMN) muodostaminen ja Vatikaanin II konsiili (1962–1965) edistivät etenkin kristinuskon, islamin ja juutalaisuuden vuoropuhelun käynnistämistä. Kirkot ovat liittyneet eri tavoin uskontojenväliseen dialogiin, usein velvollisuudentunnosta eurooppalaisia sekulaareja valtioita kohtaan. Kirkollisen toiminnan rinnalla on myös lähtökohdiltaan ja luonteeltaan akateemista uskontodialogia. Nykypäivänä uskontojenvälinen dialogi etsii keinoja, joilla käytännössä voitaisiin vaikuttaa polttaviin ajankohtaisiin ongelmiin, kuten väkivaltaiseen uskontojenväliseen vastakkainasetteluun. Tavoitteena on myös selkeyttää uskontoja koskevaa keskustelua. Uskontojenvälisen dialogin tärkein anti on antaa ja kehittää keinoja ihmisten välisen vuoropuhelun ja yhteyksien edistämiseen. Islamin synty 600-luvulla ja nopea leviäminen toi kristinuskon kohdakkain islamin kanssa. Kristillisessä tulkinnassa islamia on pitkään tulkittu kielteisesti ja sen on katsottu edustavan uhkaa. Nykyinen ekumeeninen patriarkka Bartolomeos on voimakkaasti korostanut suurten maailmanuskontojen dialogin tärkeyttä ja erilaisten hengellisten perinteiden arvoa. Moskovan patriarkaatti puolestaan on 1990-luvulta alkaen osallistunut eurooppalaiseen uskontodialogiin. Viime vuosina myös Kreikan ja Kyproksen kirkot ovat aktivoituneet uskontojenvälisessä dialogissa, etenkin yhteyksien luomisessa islamiin. Esimerkiksi Kreikan kirkon piirissä esiintyy osaltaan historiallisista syistä johtuen vihamielisyyttä islamia ja muslimeja kohtaan. Islamilaisen maailman keskellä toimivien vanhojen patriarkaattien piirissä esitetyt kehotukset rauhaisaan uskontojenväliseen rinnakkaineloon ovat erityisen tärkeitä Lähi-idän nykytilanteessa. Katolisen kirkon piirissä Vatikaanin toinen konsiili avasi tien uskontodialogille. Katolinen kirkko on sittemmin ryhtynyt dialogiin mm. islamin, juutalaisuuden, buddhalaisuuden, shintolaisuuden ja hindulaisuuden kanssa. Keskustelut käydään lähinnä paikallisten kirkkojen tasolla, mutta toimintaa ohjaa uskontodialogeista vastaava paavillinen virasto. Assissa vuodesta 1986 järjestetty Rauhan ja rukouksen päivä on konkreettinen ilmaus katolisen kirkon pyrkimyksistä maailman uskontojen välisessä vuoropuhelussa. Nykyinen paavi Franciscus on toistuvasti toiminut sen eteen, että ihmisten, uskontojen ja kulttuurien keskinäinen kunnioitus edistyisi ja niitä jakavat raja-aidat voitaisiin murtaa. Katolista kirkkoa voi luonnehtia uskontodialogin tiennäyttäjäksi: dialogi on kytketty osaksi kirkon hallintoa ja uskontojenvälistä vuoropuhelua harjoitetaan kaikkialla katolisessa maailmassa kutakuinkin yhdenmukaisesti. KMN on erittäin aktiivinen toimija, jonka monet ohjelmat ovat pyrkineet edistämään rauhaa ja uskontojenvälistä ymmärrystä eri puolilla maailmaa. Lukuisista protestanttisista kirkoista vain jotkin yksittäiset kirkot ovat ryhtyneet dialogiin islamin kanssa, useimpien suhtautuessa välinpitämättömästi tai kielteisesti toisten uskontojen edustajiin. Länsi- ja Pohjois-Euroopan protestanttiset kirkot ovat kuitenkin aktivoituneet islamin kohtaamisessa etenkin vuoden 2000 jälkeen ja aivan erityisesti ajankohtaisen pakolaistulvan seurauksena. Tärkein ajankohtainen kysymys Euroopassa on, miten uskonnolliset yhteisöt keskustelevat ja kohtaavat yhteisessä julkisessa tilassa. Jos vielä jokin aika sitten painotettiin miten tärkeää on integroida muslimit sekulaariin Eurooppaan, yhtä merkityksellisenä voidaan nyt pitää paikallisten kirkkojen pyrkimyksiä luoda tilaa kristittyjen ja muslimien kohtaamisille. Uskontojenvälinen dialogi tarvitsee tänä päivänä enemmän kuin koskaan aiemmin uskontojenvälisen toiminnan painopisteen siirtämistä paikallisille yhteisöille.
"Russkij mir" lähetystyönä: Kaliningrad "alttarin" ja "valtaistuimen" välissä vuosina 2009–2015
Artikkelissa tarkastellaan Venäjän ortodoksisen kirkon (VOK) roolia Kaliningradissa ja kuinka se sieltä käsin osallistuu venäläiseen lännen vastaiseen ideologiseen pyrkimykseen. Neuvostoliiton romahtamisen jälkeinen Venäjän ja lännen suhteitten huonontuminen johtuu poliittisten tekijöitten lisäksi toisiinsa kietoutuvista kulttuurisista, historiallisista ja uskonnollisista syistä. Poliittinen kriisi on nostanut uudelleen keskusteluun Kaliningradin alueen merkityksen idän ja lännen välissä. Kaliningradin alueella uskonto on yllättäen saanut näkyvän roolin ideologisissa pyrkimyksissä. Neuvostoaikana paikalliset viranomaiset ylpeilivät sillä, että Kaliningrad oli ateistisin kaupunki koko Neuvostoliitossa. Ortodoksinen kirkko rekisteröitiin alueella virallisesti vasta vuonna 1985. Kommunismin romahtamisen jälkeen ortodoksisen kirkon johto ei alkuun osoittanut suurtakaan kiinnostunut Kaliningradin aluetta kohtaan. Ensimmäisten Neuvostoliiton jälkeisten kuvernöörien myötämielisyys mahdollisti monien perinteisten ja uudempien uskonnollisten ryhmien järjestäytymisen Kaliningradissa. Luterilaiset ja katolilaiset ovat alueella perinteisesti enemmistönä. Alkuun Kaliningrad näyttäytyi Eurooppaa ja Venäjää yhdistävänä alueena, jossa Brysselin ja Moskovan yhteistyön toimivuutta olisi mahdollista testata. Irakin miehitys (2003), Ukrainan oranssi vallankumous (2004–2005), Georgian vallankumous (2003) ja myöhemmät sotatoimet Georgiassa (2008) kuitenkin kiihdyttivät Venäjän ja lännen eroa. 2000-luvulla uskonnon ja VOK:n merkitys valtiollisen ideologian yhteydessä vahvistui. Uuden aikakauden alkamista symbolisoi patriarkka Alexein ja Vladimir Putinin yhteinen vierailu Kaliningradiin syyskuussa 2006. Keskeiseksi henkilöksi Kaliningradin alueen ja etenkin sen kirkollisten suhteitten kehittämisessä nousi Smolenskin ja Kaliningradin metropolitta Kirill, joka valittiin Moskovan patriarkaksi vuonna 2009. Kirill tuki vuonna 2007 aloitettua “Russkij mir” (Venäläinen maailma) -projektia, jonka tavoitteena on tukea venäläisen identiteetin säilymistä Venäjän alueen ulkopuolella asuvien venäläisten keskuudessa – ja samalla edistää Venäjän poliittista vaikutusvaltaa maailmassa. “Russkij mir” -projekti heijastelee venäläistä imperialistista ajattelua. Venäläisellä kulttuurilla, historialla ja ortodoksisella uskolla on projektissa keskeinen merkitys. Vuonna 2009 patriarkka Kirill hyväksyi Kaliningradin hiippakunnan vaatimuksen siirtää joukko saksalaisomisteisia rakennuksia kirkon haltuun. Vaatimukset herättivät hämmennystä ja vastarintaa, sillä VOK:n omaisuus Kaliningradissa rajoittui ennen vuotta 1917 vain yhteen kirkkorakennukseen. Marraskuussa 2010 presidentti Medvedev allekirjoitti lain, jonka nojalla vaatimukset omaisuuden siirtämisestä voitiin toteuttaa. Enemmistö Kaliningradin väestöstä vastusti luovutuksia ja katolinen kirkko toi näkyvästi esille huolensa kirkkojenvälisten suhteitten huonontumisesta. VOK:n vastauksessa todettiin, että VOK toimii reaalitilanteen ehdoilla: enemmistö Kaliningradin alueen tukee ortodoksista kirkkoa ja omaisuuden siirtäminen takaa sille riittävät tilat. Lausunto osoittaa, että VOK identifioi Venäjän ja ortodoksisuuden toisiinsa, ja pyrkii toimillaan suojelemaan ortodoksisen kirkon asemaa muita kirkkoja ja uskontoja vastaan. Kiovan kansannousu vuonna 2013 tiukensi Kremlin otetta Kaliningradin alueesta. Samalla kirkon piirissä alettiin voimakkaammin korostaa Kaliningradin merkitystä. Puheessaan Venäjän duumassa vuonna 2014 patriarkka Kirill loi kuvan Venäjän yhtenäisestä poliittisesta historiasta, joka alkoi ”Pyhästä Venäjästä” ja on johtanut nyky-Venäjään. Keskeisenä aikakaudet yhdistävänä pyrkimyksenä on ollut turvata Venäjän kansaa ulkopuoliselta uhalta. Vuonna 2015 Kaliningradissa pitämässään puheessa patriarkka painotti ortodoksisuuden keskeisyyttä Venäjän historiassa ja Kaliningradin tärkeyttä Venäjälle sekä alueen nykyistä asemaa venäläisyyden etuvartiona ja kristillisyyden turvasatamana Euroopassa. Vastaavia näkökulmia on nostettu esille valtion- ja paikallishallinnon edustajien puheenvuoroissa. Vuosien 2009–2015 aikana VOK on noussut voimakkaaksi yhteiskunnalliseksi, poliittiseksi ja ideologiseksi toimijaksi Kaliningradissa. Samalla Kaliningradista on tullut sotilaallinen linnake, joka sillanrakentamisen sijaan herättää uudenlaista levottomuutta Euroopassa.
Voiko lähetyksen tutkimus olla jälkikolonialistista?
Lähetyksen tutkimuksen juuret ovat läntisessä lähetysliikkeessä, jonka kukoistuskausi ajoittui samaan aikaan kolonialismin kanssa. Sata vuotta sitten alkanut akateeminen lähetyksen tutkimus oli tunnustuspohjaista ja palveli läntisen lähetyksen tarpeita. Siirtomaavallan purkautumisen ja enemmistökirkkojen kotoperäytymisen myötä myös lähetyksen tutkimus muuttui merkittävästi. Maailman kristillisyyden tutkimus muodostui tärkeäksi ja ei-läntinen toimijuus tunnustettiin. Samalla siirtomaavaltakeskittymien ulkopuolelta tulevat nk. enemmistömaailman tutkijat (majority-world scholars) alkoivat saada yhä keskeisemmän sijan. Nykypäivänä lähetyksen tutkimuksesta on vallalla monenlaisia käsityksiä. Yksi kiistanalainen kysymys koskee lähetyksen historian ja kolonialismin yhteyttä. Läntiset, taustaltaan sekulaarit tutkijat ovat tyypillisesti kriittisempiä lähetystä kohtaan kuin enemmistömaailman tutkijat, jotka lähetyksen historiaa tutkiessaan tutkivat samalla omaa historiaansa. Jälkikolonialismi näyttäytyykin erilaisena riippuen tarkastelun lähtökohdasta. Vanha liberaalien ja konservatiivien kiistely uskontoteologiasta ja sosiaalisesta oikeudenmukaisuudesta jakaa edelleen mielipiteitä. Tutkimusalan nimi ja luonne ovat myös kiistanalaisia, osan halutessa säilyttää sanan “lähetys” (mission) ja toisten halutessa luopua siitä kokonaan. Niiden joukossa, jotka kannattavat termiä ”lähetys” ei kuitenkaan vallitse yksimielisyyttä siitä, mitä käsitteellä tarkoitetaan. Lisäksi osa tutkijoista lähestyy kysymyksiä tunnustuksellisen teologisen näkemyksen ohjaamana, kun taas osa pitää sekulaaria agendaa parempana. Lähetyksen tutkimus ja sen jälkeläiset ovat epäjärjestyksen tai luovan kaaoksen tilassa, riippuen siitä miten tulkitsija tilannetta arvioi.
Ortodoksisen apostolisen lähetystyön aakkosia
John Parker korostaa, että jokainen ortodoksi on myös lähetystyöntekijä. Kasteen saaminen velvoittaa kristittyjä apostoliseen lähetystehtävään. Yhdysvalloissa ortodoksinen kirkko toimii monen eri jurisdiktion alla paikallisvoimin. Tilanne aiheuttaa hajaannusta. Myös yhteisöjen omat pyrkimykset perustaa uusia seurakuntia hämärtävät joskus lähetystyön merkitystä. John Parker luo katsauksen miten OCA (Amerikan ortodoksinen kirkko) on luonut uusia seurakuntia rahoittamalla ja sitouttamalla myös maallikoita lähetystyöhön.
Fr. Rauno Pietarinen argues that in any missionary activity of the Church, it is possible to distinguish local and international dimension of that activity. Yet these levels shoud affect and permeate each other in order to bring about fertile conditions for missionary change. Pietarinen also argues that change that takes place within Church itself is nonlinear by nature. By comparing the organizational structure of the Church to other organizations, Pietarinen shows how decision-making in the Church must also rely on more non-robust organizational models. Pietarinen also reflects on the missionary situation in Africa and possibilites of re-evangelization of the West.
Näkökulmia taide- ja kulttuurishistorialliseen sanastoon
The article focuses on the development of ecclesiastical and iconographical vocabulary in the Finnish autonomous Orthodox Church from the 1930s to the 1980s. In 1931, Archbishop Herman launched a project which aimed to find Finnish words for Orthodox objects and concepts. In his opinion the mixed use of Greek and Russian loanwords was too confusing. A questionnaire containing 333 Russian words was sent to clergy and some Orthodox teachers, who were asked to suggest Finnish synonyms for them. The answers reveal on the one hand a variety of new, invented words and on the other hand a reluctant attitude towards the Archbishop’s attentions. Some felt that old Russian sayings and words were easy to adapt to the Finnish language. Many refused the task due to lack of language skills. The whole project can be seen in a context of so called nationalization of the Orthodox Church of Finland, which occurred officially during the years from 1925 to 1935. The nationalization committee (Ulkoisten muotojen kansallistuttamiskomitea) worked to revise church architecture, icons, church textiles and other artifacts into a new, national and (in many instances) westernised fashion. However, this linguistic grace note has remained a quite unknown episode in the research literature. The results of the questionnaire were submitted to the Committee for Orthodox Literature (Suomen kreikkalaiskatolisen kirkon suomennos- ja toimituskomitea), which was asked to form a vocabulary for Orthodox artifacts and concepts. The committee composed a list of 184 words. During the Reconstruction period ecclesiastical vocabulary continued to develop not by official committee but through practical work. Archdeacon Leo Kasanko was the archbishop’s secretary, who also attended the depository of ecclesiastical objects. Furthermore he became the first curator of the Orthodox Church Museum, which was founded in 1957. Kasanko’s expertise was in many ways the key factor, according to which the names of ecclesiastical objects and icons were used. The knowledge of iconographical titles increased immensely in the 1960s, when the teachings of the icon painter Leonid Ouspensky became known among Orthodox Finns. During those years the revivalist icon paining took root in the Orthodox Church of Finland. Icon painters and teachers published guidebooks, art historians wrote articles and books about Orthodox iconography. Nevertheless the wish for a uniform, complete and unchangeable Finnish Orthodox vocabulary has yet to be fully realised. Words and language change continuously over time. A good example is the name of the church itself, which has changed at least four times since the 1920s.
Kanonisen oikeuden lähteet ja tulkinnan problematiikkaa
In this article Jelisei Heikkilä surveys the sources and historical background of canon law of the Orthodox Church. In addition, Heikkilä explores a few of the interpreters of canon law and also reflects upon a problematic translation and reading in Finnish of 54th canon of Council of Trullo.
Uuden testamentin patriarkaalinen tekstilaitos
In his survey, Laukkarinen explores the patriarchal edition of New Testament issued by the Ecumenical Patriarchate in 1904, and also its differences with Nestle-Aland 27th and 28th editions.
Byzantine Hymnography for the Feast of the Entrance of the Theotokos: An Intermedial Approach
Recent studies: Jaakko Olkinuora. Byzantine Hymnography for the Feast of the Entrance of the Theotokos: An Intermedial Approach. Studia Patristica Fennica 4. Helsinki 2015, 448pp.
Matti Mefodi Lehmonen 1938−1950. Munkki, suomentaja ja toimittaja
Recent studies: Jussi Leinonen, Matti Mefodi Lehmonen 1938−1950. Munkki, suomentaja ja toimittaja. Itä-Suomen yliopisto, teologian osasto, kirkkohistoria, pro gradu–tutkielma 2015, 91pp.
Orthodox Perspectives on Mission. Edited by Petros Vassiliadis
A book review. Orthodox Perspectives on Mission. Edited by Petros Vassiliadis. Regnum Edinburgh Centenary Series Volume 17. Oxford: Regnum Books 2013, 262pp.
A Century of Catholic Mission. Edited by Stephen B. Bevans.
A book review. A Century of Catholic Mission. Edited by Stephen B. Bevans. Regnum Edinburgh Centenary Series Volume 15. Oxford: Regnum Books 2013, 313pp.
Pentecostal Mission and Global Christianity. Edited by Wonsuk Ma & Veli-Matti Kärkkäinen & J. Kwabena Asamoah-Gyadu
A book review. Pentecostal Mission and Global Christianity. Edited by Wonsuk Ma & Veli-Matti Kärkkäinen & J.Kwabena Asamoah-Gyadu. Regnum Edinburgh Centenary Series Volume 20. Oxford: Regnum Books 2014, 397pp.
Christopher Veniamin: The Orthodox Understanding of Salvation. "Theosis" in Scripture and Tradition
A book review. Christopher Veniamin: The Orthodox Understanding of Salvation. "Theosis" in Scripture and Tradition. Mount Tabor Publishing: Dalton 2014, 196pp.
Yhdessä kohti elämää – lähetystyö ja evankeliointi muuttuvassa maailmassa
A review of a 2012 WCC document concerning missiology and evangelism.
David Bentley Hart: The Experience of God. Being, Conciousness, Bliss
A book review. David Bentley Hart: Experience of God. Being, Conciousness, Bliss. Yale University Press 2013, 365pp.
In Memoriam: Heikki Makkonen (1936-2016)
Tietoja kirjoittajista / Notes on the Contributors
Isä Lars Ahlbäck, TM, Helsinki. – Fr. Lars Ahlbäck, Master of Theology, Helsinki. Isä Jarmo Hakkarainen, ThM (USA), käytännöllisen teologian lehtori, Itä-Suomen yliopisto. – Fr. Jarmo Hakkarainen, Master of Theology, Lecturer in Practical Theology, University of Eastern Finland, Joensuu. Jelisei Heikkilä, TT, Helsinki. – Jelisei Heikkilä, Doctor of Theology, Helsinki. Otto Laukkarinen, TM, Kuopio. – Otto Laukkarinen, Master of Theology, Kuopio. Jussi Leinonen, TM, Joensuu. – Jussi Leinonen, Master of Theology, Joensuu. Arkkipiispa Leo, Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa, TM, TT (h.c.), Kuopio. - Leo, Archbishop of Karelia and All of Finland, Master of Theology, Doctor of Theology (h.c.), Kuopio. Pekka Metso, TT, yliopistotutkija (tenure track), käytännöllisen teologian professorin tehtävien hoitaja, Itä-Suomen yliopisto. – Pekka Metso, Doctor of Theology, University Researcher (tenure track), Acting Professor of Practical Theology, University of Eastern Finland, Joensuu Aino Nenola, TM, Helsinki. – Aino Nenola, Master of Theology, Helsinki Isä John N. Njoroge, FT, Nairobi – Fr. John N. Njoroge, Ph.D., Nairobi Jaakko Olkinuora, TT, systemaattisen teologian ja patristiikan yliopisto-opettaja, Itä-Suomen yliopisto. – Jaakko Olkinuora, Doctor of Theology, University Teacher in Systematic Theology and Patristics, University of Eastern Finland, Joensuu. Isä John Parker, ThM (USA), Mount Pleasant, USA. – Fr. John Parker, Master of Theology, Mount Pleasant, USA. Isä Rauno Pietarinen, ThM (USA), Ivalo. – Fr. Rauno Pietarinen, Master of Theology, Ivalo. Sergey Sukhankin, FM, Barcelona. - Sergey Sukhankin, MA, Barcelona. Timo Vasko, TT, missiologian dosentti, Helsingin yliopisto. – Timo Vasko, Doctor of Theology, Adjunct Professor in Missiology, University of Helsinki. Mika Vähäkangas, TT, missiologian ja ekumeniikan professori, Lundin yliopisto, Ruotsi. – Mika Vähäkangas, Doctor of Theology, Professor of Mission Studies and Ecumenics at Lund University, Sweden. Angeliki Ziaka, FT, uskontotieteen apulaisprofessori, Thessalonikin Aristoteles-yliopisto, Kreikka. – Angeliki Ziaka, Ph.D., Associate Professor in the Study of Religion, Aristotle University of Thessaloniki, Greece.
Septuagintan suomalaisen psalmikäännöksen arviontia
Psalmit Septuagintan mukaan: Psalmien ja oodien kirkollinen suomennos. Suom. Kari Räntilä. Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, Suomen Pipliaseura, 2010.
Pyhittäjäisiemme Karjalan valistajien yhteisen juhlan hymnografiasta
The paper deals with the hymnography of the vigil-rank Feast of the Enlighteners of Karelia that was introduced into the liturgical calendar of the Ortho- dox Church of Finland in 1957. The need for the feast arose when the Evangelical Lutheran Church of Finland decided to place the celebration of All Saints’ Day on the Saturday on or between 31 October and 6 November. That day also became a national holiday, and the Orthodox feast was created in order to provide Orthodox believers with a meaningful liturgical commemoration. At the same time, this provided an opportunity to foster the national spirit of the Orthodox minority. Because such a feast did not previously exist, there was no hymnography in existence to be used for the feast. In any case, the texts for the Vigil and Liturgy were composed and published as a booklet in 1959, with no attributions of authorship. Even later, such attributions have remained undisclosed. The texts were customarily referred to as having been “originally conceived in Finnish”. The feast remained exclusively in Finnish usage until 1974, when, after Patriarch Pimen’s visit to Finland, it was introduced in the Russian Orthodox Church as well. The dates for the feast in the Russian calendar were initially the same as in Finland (although according to the Old Style, so that the dates of the feast never coincided in the two countries), but in 2004 the Russian Church transferred the celebration to the fixed date of 21 May (O.S.). One might have presumed that the Russian Church would have made use of the hymnography that was already written, but this did not take place. Rather, the Russian Church had the necessary hymns composed all anew, even though there is correspondence with the apolytikion and the kontakion. The most obvious feature of the hymnography is that it is significantly limited in scope in relation to what would be standard for a similar kind of commemoration as is seen in traditional service books. Furthermore, it transpires that of the 30 hymn stanzas, no more than 13 appear as original compositions. The remaining 17 hymns represent adoptions or adaptations of different levels from previous Finnish and Slavonic hymnography. The main source appears to have been the hymnography for Ss. Sergius and Herman of Valaam, which served as the basis for 13 hymns. The remaining hymns become from different sources. In the canon, there are issues pertaining to the structural principles of that genre. It is suggested that the constitution of the hymnography, which can be characterized as “provincial” in a certain sense, probably contributed to the decision of the Russian Church to create the Slavonic texts for the feast without regard to the previous effort in Finnish. Although there is no compelling need to have the texts complemented to comply better with the liturgical tradition, such a reworking may still be worth considering.