Sosiaalilääketieteellinen aikakauslehti on kotimainen tiedejulkaisu, jossa käsitellään terveyteen, sairauteen ja hyvinvointiin liittyviä aiheita yhteiskunnallisesta näkökulmasta. Kirjoitukset voivat edustaa esimerkiksi kansanterveystiedettä, terveyssosiologiaa, yhteiskuntapolitiikkaa, terveystaloustiedettä tai terveydenhuoltotutkimusta. Lehti julkaisee empiirisiä (laadullisia ja määrällisiä), teoreettisia ja metodisia alkuperäisartikkeleita, tieteellisiä katsauksia ja tutkija-puheenvuoroja sekä muita kirjoituksia suomen ja ruotsin kielellä. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa.
Tekijänoikeudet julkaistavaksi hyväksyttyyn artikkeliin pysyvät kirjoittajille kustannussopimuksen mukaisesti. Tätä aineistoa saa jakaa, kopioida ja tulostaan Kopioston kopiointiluvan mukaisesti. Käsikirjoitus julkaistaan sähköisessä muodossa kustantajan valitsemalla alustalla.
Hyvinvointialueiden tiedonhallinnan lähtökohdat:kansallisten arviointiraporttien analyysi
Sosiaali- ja terveydenhuollon tiedonhallinnan kehitys on ollut hidasta, mutta 2000-luvun alusta lähtien sen systemaattiseen hallintaan on alettu kiinnittää huomiota. Hyvinvointialueiden perustamisen myötä tiedonhallinnan osaamisen merkitys on noussut avainasemaan alueiden toiminnan kehittyessä. Tämä tutkimus tarkastelee hyvinvointialueiden tiedonhallinnan lähtötilannetta analysoimalla Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen (THL) asiantuntija-arvioita teoriaohjaavan sisällönanalyysin menetelmällä. Choon tiedonhallinnan prosessimallin avulla arvioitiin tiedonhallinnan eri vaiheiden esiintyvyyttä kansallisissa arviointiraporteissa, ja Grundsteinin mallia sovellettiin alueiden tiedonhallinnan kypsyystason määrittelyyn ennen toiminnan käynnistymistä. Tiedonhallinnan kypsyystasoarvioinnissa (asteikolla 0–5) suurin osa hyvinvointialueista sijoittui asteikolla neljään, mutta alueiden kypsyystasoissa esiintyi vaihtelua. Arviointiraporteissa edistyneimmillä alueilla painottui tiedon hyödyntäminen, kun taas vähemmän edistyneillä alueilla korostui tiedon hankinta ja organisointi. Tiedonjako on kaikilla alueilla heikkoa, mikä voi haitata päätöksentekoa, vaikka aiemmissa tutkimuksissa se on tunnistettu organisaation toimintakyvyn kannalta keskeiseksi. Kansallisissa arviointiraporteissa tiedonhallinnan käsite ilmeni epäselvänä, ja se vaatii yhtenäistämistä ja monitieteistä hyväksyntää sosiaali- ja terveydenhuollossa. Tutkimus laajentaa tiedonhallinnan kypsyystasomallin käyttöä sosiaali- ja terveydenhuollossa, missä arviointi on toistaiseksi ollut vähäistä. Choon tiedonhallinnan prosessimallin ja Grundsteinin kypsyystason arviointimallin yhdistäminen tarjoaa uuden näkökulman hyvinvointialueiden tiedonhallinnan osaamisen kehittämiseen ja kypsyystasojen vertailuun. Käytännön tasolla tutkimus auttaa hyvinvointialueiden johtoa suuntaamaan strategista tiedonhallinnan kehitystä. Tämä tukee tiedonhallinnan tehokkaampaa hyödyntämistä päätöksenteossa ja toiminnan kehittämisessä.
Copyright (c) 2025 Pirjo Hilama, Virpi Jylhä, Ulla-Mari Kinnunen
Mielenterveysdiagnoosiperusteisten erikoissairaanhoitokäyntien ja sairauspoissaolojen yleisyys sosiaali- ja terveysalan sekä taide-, kulttuuri- ja tapahtuma-alojen ammateissa vuosina 2010–2021
Tutkimme mielenterveysdiagnoosin perusteella tehtyjen erikoissairaanhoitokäyntien sekä sairauspäivärahapäivien ja työkyvyttömyyseläkkeiden yleisyyttä työllisillä vuosina 2010–2021. Yleisyyttä tarkasteltiin sosiaali- ja terveysalan sekä taide-, kulttuuri- ja tapahtuma-alojen ammateissa verrattuna muihin ammatteihin. Lisäksi arvioimme näiden indikaattoreiden vahvuuksia ja heikkouksia mielenterveysongelmien laajuuden kuvaajina. Tässä tutkimuksessa hyödynsimme kansallisesti edustavaa Työkyvyn tila Suomessa -rekisteriaineistoa, joka kattaa 90 prosenttia työikäisistä 18-68-vuotiaista Suomessa asuvista työllisistä vuosina 2010-2021 (n > 2 miljoonaa henkilöä). Tarkastelimme ensisijaisesti mielenterveysdiagnooseja (kaikki ICD-10 F-diagnoosit päädiagnoosiksi kirjattuna) ja joissain tilanteissa myös kaikkia diagnooseja yhteensä. Yleisyytenä laskettiin niiden henkilöiden osuus, joilla oli vuoden aikana vähintään yksi erikoissairaanhoitokäynti, sairauspäivärahapäivä tai työkyvyttömyyseläkekuukausi. Lisäksi tarkasteltiin sairauspäivärahapäivien määrää sairauspäivärahan saajaa kohti. Koko tarkastelujakson ajan kasvoi niiden henkilöiden osuus, joilla oli mielenterveysdiagnoosiperusteinen erikoissairaanhoitokäynti, etenkin 18–29-vuotiaiden ikäryhmässä. Taide-, kulttuuri- ja tapahtuma-aloilla kasvu oli jyrkintä, mutta se näkyi muissakin ammateissa. Mielenterveysdiagnoosin perusteella sairauspäivärahaa saaneiden osuus kasvoi sosiaali- ja terveysalalla vuoden 2010 3,3 prosentista vuoden 2021 5,0 prosenttiin, taide-, kulttuuri- ja tapahtuma-aloilla vastaavasti 1,7 prosentista 2,7 prosenttiin ja muilla aloilla 1,6 prosentista 2,2 prosenttiin. Työkyvyttömyyseläkkeiden yleisyys oli vähäinen ja laskussa. Johtopäätöksenä on, että mielenterveysperusteisten erikoissairaanhoitokäyntien ja sairauspäivärahapäivien yleisyys oli kasvussa eri ammattiryhmillä. Etenkin nuorilla sekä taide-, kulttuuri- ja tapahtuma-aloilla mielenterveysperusteisten erikoissairaanhoitokäyntien yleistymistä tulee seurata ja kohdentaa mielenterveysongelmien ehkäisyyn sekä hoitoon toimenpiteitä. Lisäksi sairauspäivärahapäivien yleistyminen sosiaali- ja terveysalalla kuten muillakin aloilla edellyttää toimenpiteitä.
Copyright (c) 2025 Annina Ropponen, Elina Ahola, Olli Haavisto, Pekka Varje
Psykososiaalisten työolojen yhteys psyykkisen hyvinvoinnin muutoksiin nuorilla ja varhaiskeski-ikäisillä kunta-alan työntekijöillä
Mielenterveyden ongelmat ovat yleisiä työikäisillä ja korostuvat työurien alkuvaiheessa. Psykososiaalisten työolojen yhteyksistä psyykkisen hyvinvoinnin muutoksiin ei kuitenkaan vielä tiedetä riittävästi. Tavoitteenamme oli selvittää, miten työn henkinen kuormittavuus, työpaikkakiusaaminen ja organisaation oikeudenmukaisuus olivat yhteydessä psyykkisen hyvinvoinnin muutoksiin nuorilla ja varhaiskeski-ikäisillä kuntatyöntekijöillä. Käytimme aineistona Helsinki Health Study -kohorttitutkimusta, jossa vuoden 2017 lähtökyselyyn vastasi 5898 (vastausprosentti 51, 79 % naisia) Helsingin kaupungin 19–39-vuotiasta työntekijää ja vuoden 2022 seurantakyselyyn 3520 osallistujaa. Aineiston rajausten jälkeen lopullinen tutkimusotoksemme koostui 2213:sta lähtö- ja seurantakyselyyn vastanneesta. Arvioimme psyykkistä hyvinvointia RAND-36-terveyskyselymittarin psyykkisen hyvinvoinnin osaskaalalla, josta muodostimme neliluokkaisen muutosmuuttujan: hyvä 2017 ja 2022, parantunut 2017–2022, heikentynyt 2017–2022 sekä heikko 2017 ja 2022. Analysoimme psykososiaalisten työolojen ja psyykkisen hyvinvoinnin muutosten välisiä yhteyksiä multinomiaalisella logistisella regressioanalyysilla. Käytimme analyyseissa taustamuuttujina sosiodemografisia, työolo-, elintapa- ja terveystekijöitä. Suurimmalla osalla (63 %) osallistujista psyykkinen hyvinvointi oli hyvä molempina kyselyvuosina. Erittäin raskas työn henkinen kuormittavuus, työpaikkakiusaamiselle altistuminen sekä epäoikeudenmukaiseksi koettu kohtelu ja päätöksenteko työpaikalla – sekä lähtötilanteessa että seurannassa – olivat voimakkaimmin yhteydessä heikkoon psyykkiseen hyvinvointiin molempina kyselyvuosina (vetosuhteet ikä- ja sukupuolivakioiduissa malleissa 3.33–5.62). Yhteydet säilyivät tilastollisesti merkitsevinä vakiointien jälkeen. Tuloksemme antavat viitettä siitä, että suotuisat psykososiaaliset työolot voivat tukea nuorten ja varhaiskeski-ikäisten työntekijöiden psyykkistä hyvinvointia sekä mahdollisesti myös sen pysyvyyttä.
Copyright (c) 2025 Jatta Salmela, Katri Salo, Noora Heinonen, Jukka-Pekka Jousilahti, Anne Kouvonen, Noora Kanerva, Tea Lallukka
Kiusaamisen pitkäaikaiset seuraukset voivat edellyttää jälkihoitoa
Copyright (c) 2025 Sari Paihonen, Maija Korpisaari
Suolistosyöpäpotilaiden resilienssi alku- ja päätetapahtumana
Copyright (c) 2025 Sakari Karvonen, Elise Kosunen
Puheen ymmärtämisen haasteita lääkärin työssä
Lasten osallisuus terveydenhuollossa ja terveystieteellisissä tutkimuksissa
Eettisen kuormituksen hallinta vanhustyössä
Vanhustyötä tekevien kokemukset työn eettisestä kuormittavuudesta ovat tutkimusten mukaan kaksi kertaa yleisempiä kuin muilla kunta-alan työntekijöillä. Lisääntynyt resurssipula, aikapaineet ja arvoristiriidat aiheuttavat eettisiä ristiriitatilanteita työn arjessa ja asettavat vanhustyötä tekevät haasteellisten päätösten ja valintojen eteen. Tässä systemaattisessa kirjallisuuskatsauksessa analysoimme, miten eettiseen kuormitukseen puuttumisen haasteita ja mahdollisuuksia on tutkittu. Kirjallisuuskatsauksen tavoitteena oli kartoittaa tutkimustietoa eettisen kuormituksen ennaltaehkäisyn ja hallinnan mahdollisuuksista ja keinoista. Jäsensimme tutkimustietoa vanhustyössä työskentelevien eettisestä kuormituksesta työhyvinvoinnin ja työyhteisöjen sekä organisaatioiden ja yhteiskunnallisten käytäntöjen näkökulmasta. Tutkimuskysymyksenä oli: Millaisia syitä eettisen kuormituksen taustalla on tunnistettavissa, ja millaisia keinoja sen ennaltaehkäisyyn ja hallintaan on esitetty tutkimuskirjallisuudessa? Tiedonhakuun käytettiin Applied Social Sciences Index & Abstracts (ASSIA), Scopus ja Academic Search Ultimate tietokantoja. Haut rajattiin vertaisarvioituihin tieteellisiin julkaisuihin, joiden koko teksti oli saatavilla ja jotka käsittelivät vanhustyössä työskentelevien eettistä kuormitusta. Analyysiin valikoitui 22 tieteellistä artikkelia. Aineistoa analysoitiin laadullisella sisällönanalyysillä. Tulosten mukaan eettisen kuormituksen ennaltaehkäisyä ja toimintamalleja on tutkittu työntekijän, työyhteisön ja organisaation näkökulmista. Aineistossa painottuivat yksittäisen hoiva- tai hoitotyöntekijän eettisen kuormituksen ennaltaehkäisyn mahdollisuudet. Eettisen kuormituksen ennaltaehkäisyssä on kuitenkin kyse myös yksilötason ylittävästä, laajemmasta ongelmasta. Analyysin tulokset osoittavat, että lisää tutkimusta kaivataan esimerkiksi vanhustyön moniammatillisuudesta ja johtamisesta. Erityistä huomiota tulisi kiinnittää eettisen kuormituksen hallinnan yhteiskunnallisiin ja organisatorisiin haasteisiin ja mahdollisuuksiin.
Copyright (c) 2025 Mia Rosenström, Helena Hirvonen, Marita Husso
Perusterveydenhuollon asiakkaiden näkemyksiäsosiaali- ja terveyspalveluiden monialaisen yhteistyön ja asiakaslähtöisyyden kehittämisestä
Asiakaslähtöisyys toimii keskeisenä sosiaali- ja terveyspalveluita ohjaavana arvona ja monialaisen yhteistyön merkitystä korostetaan edellytyksenä asiakaslähtöisen hoidon järjestämisessä hyvinvointialueilla. Sosiaali- ja terveydenhuollon monialaisen yhteistyön ja asiakaslähtöisyyden kehittämiseksi on tärkeää tutkia asiakkaiden näkökulmia. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli kuvata perusterveydenhuollon asiakkaiden näkemyksiä monialaisten ja asiakaslähtöisten sosiaali- ja terveyspalveluiden kehittämistarpeista. Tutkimus toteutettiin laadullisena kuvailevana tutkimuksena, jonka aineisto kerättiin yhden hyvinvointialueen perusterveydenhuollon aikuisasiakkailta (N=226) lokakuussa 2022. Aineisto analysoitiin induktiivisella sisällönanalyysilla. Perusterveydenhuollon asiakkaiden esittämät sosiaali- ja terveyspalveluiden kehittämistarpeet liittyivät hoitoon pääsyyn ja palveluiden saatavuuteen, tarpeeseen tarjota palveluita yhden luukun periaatteella ja hoitavan ammattilaisen pysyvyyden vahvistamiseen esimerkiksi omalääkäri- tai omahoitajamallilla, sekä digi- ja lähipalveluiden monipuolistamiseen. Monialaisia yhteistyöprosesseja toivottiin kehitettävän edistämällä ammattilaisten saumatonta yhteistyötä ja selkeyttämällä asiakkaan roolia monialaisessa hoidossa. Myös riittävän tiedon tarjoaminen asiakkaalle, sekä tiedon siirtyminen eri järjestelmien välillä ilman asiakkaan toimia, koettiin tärkeäksi. Sosiaali- ja terveydenhuollon palveluiden kehittämisessä on kiinnitettävä huomiota palveluiden asiakaslähtöisyyteen ja monialaisen yhteistyön sujuvuuteen. Tulokset osoittivat yhdenmukaisuutta asiakaslähtöisyyden ja perusterveydenhuollon periaatteiden osa-alueisiin. Yhden luukun periaatteella voidaan edistää hoitoon pääsyä ja palveluiden saatavuutta, kun minimoidaan jonottamiseen kulunut aika ja ohjataan asiakas selkeästi osalliseksi monialaiseen yhteistyöhön. Hoitavan ammattilaisen pysyvyys, vuorovaikutuksen laatu ja kohtaamiseen käytetty aika vaikuttavat asiakkaiden palvelukokemuksiin. Jatkotutkimuksena on tarpeellista arvioida asiakkaan osallisuuden toteutumista monialaisissa tiimityöskentelyn hoitoprosesseissa digi- ja lähipalveluissa.
Copyright (c) 2025 Anna Makkonen, Hannele Turunen, Kristiina Kariniemi-Örmälä, Ari Haaranen
Sosiaali- ja terveysalan yhteistä koulutusta kehittämässä – monialaisen identiteetin rakentuminen työryhmässä
Tutkimuksessa tarkasteltiin monialaisen koulutuksen kehittämisestä vastanneen työryhmän kokemuksia yhteistyöstä. Tavoitteena oli selvittää, millaisista tekijöistä monialainen identiteetti rakentui sosiaali- ja terveysalan toimijoista koostuvassa työryhmässä korkeakoulutuksen kehittämistyön kontekstissa. Työryhmä toimi yhdessä kolmen vuoden ajan. Työskentelyn päättymisen jälkeen toteutettiin fokusryhmähaastattelu, josta hankittu laadullinen tekstiaineisto analysoitiin aineistolähtöisen sisällönanalyysin keinoin. Tutkimuksessa havaittiin, että monialaisen identiteetin kehittymistä määrittävät kaksi päänäkökulmaa: sisäistetty monialaisuus ja monialaisuus toimintaa ohjaavana voimavarana. Monialaisuuden sisäistäminen osaksi ammatillista itseä tarkoittaa yhteistyön merkityksen ymmärtämistä, monitahoisemman käsityksen muodostamista ammatillisuudesta sekä motivaatiota yhteistyötä kohtaan. Monialaisuus voi ohjata toimintaa, mikä näyttäytyy vastavuoroisena vuorovaikutuksena, muiden alojen arvostamisena sekä pyrkimyksenä madaltaa yhteistyön esteitä. Työryhmän yhteistyö edisti monialaisen identiteetin rakentumista. Monialaista työskentelyä suositellaan toimijoille, jotka voivat vaikuttaa oppimis- ja yhteistyömahdollisuuksiin sosiaali- ja terveysalalla.
Copyright (c) 2025 Anna Miettinen, Kaarina Mönkkönen, Taru Kekoni
Muut sisäilmakeskustelussa: viittaaminen työyhteisönmuihin jäseniin keskustelun resurssina
Työpaikan sisäilmaan liitettyjen oireiden taustalla on yleensä samanaikaisesti monia eri rakennukseen liittyviä, yhteisöllisiä ja yksilöllisiä tekijöitä. Julkisessa keskustelussa näistä tekijöistä korostetaan yleensä joko rakennusperäisiä tai psykososiaalisia syitä. Aiempi tutkimus on osoittanut, että sisäilmatilanteet ja -oireet rakentuvat myös sosiaalisesti, suhteessa muihin ihmisiin. Oireilun sosiaalisen rakentumisen tarkastelu on oleellista erityisesti työpaikan kontekstissa, sillä työntekijöiden työkyvyn tukeminen edellyttää eri toimijoiden yhteneväistä näkemystä työkykyyn vaikuttavista tekijöistä. Tässä tutkimuksessa lähestymme näkemyksiä sisäilmaan liitetyn oireilun syistä tarkastelemalla osallistujien työyhteisöön liittyvää puhetta. Käytimme tutkimuksessa kolmea erilaista tallennettua aineistoa: sisäilmaongelmia työpaikalla ratkovien toimijoiden kehittämistyöpajoja, työterveyslääkärin vastaanottoja ja vastaanoton jälkeisiä potilaiden haastatteluja. Refleksiivisen teema-analyysin avulla tarkastelimme, millaisia tehtäviä keskusteluiden osallistujat rakentavat puheellaan muille työyhteisön jäsenille suhteessa sisäilmaongelmiin ja minkälaisia näkemyksiä tämä puhe tuottaa sisäilmaongelman syistä. Muodostimme aineistosta kolme teemaa. Osallistujat 1) käyttivät työyhteisön muiden oireilijoiden määrää osoituksena ongelman olemassaolosta, 2) käyttivät muiden reaktioita ongelman vakavuuden perusteena ja 3) rakensivat muista riskitekijää oireilun leviämiselle työyhteisön jäsenestä toiseen. Muut työpaikan toimijat olivat osallistujille resurssi, jolla he yhtäältä etualaistivat oireiden liittymisen rakennukseen ja toisaalta korostivat ongelman monitekijäisyyttä, erityisesti psykososiaalisia syitä. Tutkimuksemme osoittaa, että osallistujien puhe muista työyhteisön jäsenistä heijastaa ja uusintaa suomalaisen sisäilmakeskustelun vastakkainasettelua. Sisäilmaongelmien ratkaisemisen ja työkyvyn tuen kannalta olisi kuitenkin tärkeä lähestyä aihetta moninäkökulmaisesti myös keskustelun tasolla.
Copyright (c) 2025 Hanna Keränen, Suvi Kaikkonen, Sanni Tiitinen, Elina Weiste
Kokemuksia työterveyshuollon digi- ja etäterveyspalvelujen hyödyntämisestä työkyvyn tukemisessa – laadullinen haastattelututkimus
Työterveyshuollon ydintehtäviin kuuluu työntekijöiden työkyvyn tukeminen yhteistyössä työnantajien kanssa. Työkyvyn tukemista digi- ja etäterveyspalveluja hyödyntäen on kuitenkin tutkittu vähän. Tutkimuksen tarkoituksena oli kuvata työterveyshuollon ammattilaisten ja työterveyshuollon asiakasyritysten henkilöstöhallinnon (HR) edustajien kokemuksia työterveyshuollon digi- ja etäterveyspalvelujen hyödyntämisestä työntekijöiden työkyvyn tukemisessa. Tavoitteena oli tuottaa tietoa kokemuksista digi- ja etäterveyspalvelujen hyödyntämisestä työkyvyn tukemisessa, jotta työterveyshuollon palveluja voidaan kehittää vastaamaan paremmin asiakkaiden tarpeisiin. Aineisto kerättiin haastattelemalla yhden Suomessa toimivan työterveyshuollon palveluntuottajan ammattilaisia (n=25). Lisäksi haastateltiin kyseisen palveluntuottajan asiakasyritysten HR-edustajia (n=16). Aineisto analysoitiin induktiivisella sisällönanalyysillä. Tulosten mukaan digi- ja etäterveyspalveluja voidaan hyödyntää työkyvyn tukemisessa. Haastatellut kokivat digi- ja etäterveyspalvelujen madaltavan yhteydenottokynnystä ja helpottavan hoitoon pääsyä, ja täten mahdollisesti nopeuttavan työkyvyn tukemisen alkamista. Havaitsimme myös, että vaikka useat haastatellut suhtautuivat digi- ja etäterveyspalveluihin positiivisesti, kokivat he myös, että työkyvyn tukemisen onnistumisen kannalta merkityksellistä on myös työntekijän kohtaaminen kasvokkain. Keskeisiä näkökohtia digi- ja etäterveyspalvelujen kehittämisessä ovat sekä työterveysasiakkaiden että työterveysalan ammattilaisten osaaminen, heidän vaihtelevat tarpeensa käyttää sekä halunsa ottaa käyttöön erilaisia digi- ja etäterveyspalveluja. Tärkeää olisikin panostaa digi- ja etäterveyspalvelujen käytettävyyden kehittämiseen, riittävään käyttökoulutukseen ja käytön tukeen. Tulostemme perusteella vaikuttaa siltä, että digi- ja etäterveyspalvelujen tarjoaminen rinnakkain läsnäpalvelujen kanssa on työkyvyn tukemisen kannalta tarkoituksenmukaisin palvelukokonaisuus.
Copyright (c) 2025 Elina Kervinen, Lauri Vähätalo, Anna Siukola, Tiia Reho, Klas Winell, Riitta Sauni
Sukupuoli- ja seksuaalivähemmistönuorten kokeman vähemmistöstressin yhteys heidän itsetuhoisuuteensa – systemaattinen katsaus
Sukupuoli- ja seksuaalivähemmistöihin kuuluvilla nuorilla (LGBTIQ) on kasvanut riski itsetuhoisuuteen. He kokevat ennakkoluuloja, syrjintää, väkivaltaa, koulukiusaamista sekä yksinäisyyttä. Tämän systemaattisen kirjallisuuskatsauksen tarkoituksena oli kuvata sukupuoli- ja seksuaalivähemmistönuorten kokeman vähemmistöstressin yhteyttä heidän itsetuhoisuuteensa. Katsaukseen valittiin yhteensä 49 tutkimusta, joita varten hakuja suoritettiin kuudesta eri tietokannasta terveystieteiden ja yhteiskuntatieteiden aloilta, CINAHL Complete (Ebsco), Medline (Ebsco), Medic, Psycinfo (Ovid), SAGE ja Scopus. Aineiston haku rajattiin aikavälille 2014–2024 vertaisarvioituihin tutkimuksiin. Valittujen tutkimusten laatu arvioitiin Joanna Briggs Instituutin (JBI) kriteerejä käyttämällä. Aineiston analyysi toteutettiin induktiivisella sisällönanalyysillä. Tuloksissa näkyi niin distaalisten (ulkoisten) kuin proksimaalisten (sisäisten) vähemmistöstressitekijöiden erilaisia yhteyksiä itsetuhoisuuteen. Tutkimuksen tärkeimpiä tuloksia olivat väkivaltakokemusten sekä rakenteellisten tekijöiden yhteys itsetuhoisuuteen. Erilaiset väkivaltakokemukset, kuten hyväksikäyttö ja kiusaaminen, lisäsivät nuorten itsetuhoisuutta. Vanhempien kielteiset asenteet näkyivät tutkimuksessa itsetuhoisuuden lisääntymisenä ja pelkona hylätyksi tulemisesta. Rakenteellinen kuormittuminen lisäsi itsetuhoisuutta yhteiskunnan normatiivisuuden ja syrjinnän kautta. Yhteiskunnan ja elinympäristön ymmärtämättömyys vähemmistöjä kohtaan oli yhteydessä itsemurhariskiin ja itsemurhayrityksiin. Tuloksista ilmeni myös, että nuorten itsetuhoisuutta vähensi kokemus yhteenkuuluvuudesta sekä perheeltä ja läheisiltä saatu tuki. Yhteys opettajaan, kouluun ja muuhun koulun henkilökuntaan oli itsetuhoisuudelta suojaava tekijä. Johtopäätöksinä voidaan todeta, että sukupuoli- ja seksuaalivähemmistönuorten kokeman vähemmistöstressin yhteys heidän itsetuhoisuuteensa näkyi etenkin distaalisissa stressitekijöissä. Esimerkiksi koulutusalan, sosiaali- ja terveysalan ammattilaisille suunnattu koulutus sukupuolen ja seksuaalisuuden moninaisuudesta sekä itsetuhoisuudesta voi olla merkittävä tekijä itsetuhoisuuden ennaltaehkäisyssä ja varhaisessa puuttumisessa.
Copyright (c) 2025 Anne Kärki, Maiju Kokko, Eija Paavilainen, Jari Kylmä
68-vuotiaiden jyväskyläläisten liikuntakyky
Poikittaistutkimus 66-vuotiaiden jyväskyläläisten naisten terveystottumuksista
Triglyseridien määritys mikronefelometrisellä menetelmällä terveyskeskuslaboratoriossa
Outokummun kauppalassa suoritetun 40-49-vuotiaitten miesten sydäntautien riskiseulonnan yhteydessä selvitettiin ns. mikronefelometrisen triglyseridien määritysmenetelmän (MN-menetelmä) käyttökelpoisuutta hypertriglyseridemioiden seulonnassa pienehkössä terveyskeskuslaboratoriossa. Miehiltä (N = 246) otet-tiin kaksi verinäytettä: toisesta määritettiin samana päivänä MN-menetelmällä triglyseridipitoisuus Buckley ym. (1970) mukaan huoneenlämmössä ja toisesta analysoitiin myöhemmin triglyseridipitoisuus Kuopion yliopistollisen keskus,sai-raalan laboratoriossa. Kun MN-menetelmän tuloksia verrattiin vertailu.menetel-män analyysituloksiin, olivat korrelaatiokertoimet tasolla .879-.890. Sama seu-lontatulos saatiin 89-92 % :lle tutkituista seulontarajojen vaihdellessä välillä 2.5-3.5 mmol/1. Väärä negatiivinen tulos saatiin noin 2 % :lle ja väärä positiivinen 6-9 % :lle. MN-menetelmällä voidaan suorittaa hypertriglyseridemioiden primaariseulonta terveyskeskuslaboratorioissa lähes yhtä luotettavasti kuin lähettämällä näytteet analysoitaviksi korkeatasoisempaan laboratorioon.
Miesten veren lipidit, verenpaine ja tupakointi Pohjois-Karjalassa ja Varsinas-Suomessa
Säkylä-Köyliö-projekti kohdistuu joukkotarkastustoiminnan sekä siihen olennaisesti liittyvien hoito-ja seurantatoimintojen tutkimiseen terveyskeskustasolla. Tutkittavia sairauksia ovat mm. anemia, mielenterveysongelmat, näkö-ja kuuloviat, tuki-ja liikuntaelinten sairaudet, verenpainetauti sekä virtsatietulehdukset. Erityisesti verenpainetaudin kohdalla pyritään hoidossapysyvyyden parantamiseen. Tutkimustoiminta kohdistuu lisäksi lääkintäpalvelusten käyttöön, mitatun ja koetun sairastavuuden välisiin suhteisiin sekä joukkotarkastustoiminnan tuloksellisuuteen ja taloudellisuuteen. Säkylä-Köyliö-projektin peruskartoituksena toimineeseen joukkotarkastukseen osallistui 2 268 henkilöä eli 93.3 % Säkylän ja Köyliön kuntien 40-64-vuotiaasta väestöstä. Sukupuolten välillä ei todettu eroa osallistumisen suhteen. Toisella kutsulla saapui runsas viidennes tarkastuksesta alunperin poisjääneistä eli 1.9 % perusjoukosta. Toinen kutsu ei vähentänyt vanhimman ikäluokan eikä naimattomien yliedustusta kadossa. Kokonaiskadon havaittiin kasvavan iän mukana kummallakin sukupuolella, joskaan se ei noussut missään ikäluokassa 10 % suuremmaksi. Leskien kadon havaittiin olevan kummankin sukupuolen kohdalla muita siviilisäätyryhmiä pienemmän, minkä pääteltiin johtuvan yrityksestä torjua puolison kuolemaan liittyvän eiämänmuutoksen aiheuttama terveysuhka joukkotarkastuksiin osallistumisella. Naimatto-mien 40-59-vuotiaiden miesten kadon havaittiin puolestaan olevan muita siviilisäätyryhmiä suuremman ja johtuvan suurimmaksi osaksi tuntemattomista syistä, minkä perusteella tämän ryhmän pääteltiin muodostavan erityisen terveyspoliittisen riskiryhmän joukkotarkastustoimintaa ajatellen. Tällaisten riskiryhmien osallistumisen parantamiseksi ehdotetaan erityistoimenpiteitä jo tarkastusten kutsumisvaiheessa. Epidemiologiselta kannalta tutkitun joukon todettiin eräitä pienehköjä ryhmiä lukuunottamatta hyvin edustavan tutkimuskuntien keski-ikäistä väestöä.
Ihmiset eivät syö ravintoa vaan ruokaa. Ruoka on aina paitsi aineellinen myös kulttuurinen ilmiö. Artikkelissa pyritään pureutumaan historiallisesta näkökulmasta monitahoiseen ruoan valinnan ongelmaan. Ravinnon omat kullekin aikakaudelle tyypilliset ominaisuudet – uusintavuus, esittävyys ja kyky tuottaa mielihyvää – eivät kuitenkaan riitä selittämään ruoan valintaa. Lisäksi on otettava huomioon yhteiskunnan rakenteelliset ominaisuudet, yksilö- ja sosiaalihistoriallisesti muotoutuneet kokemukset ja preferenssit, sekä kotitalouden työnjako ja ajankäyttö.
Ruoan valinta siirtokarjalaisten ja kantaväestön kohdatessa
Suomen siirtoväki asutettiin ripeästi toisen maailmansodan jälkeen. Luovutetun alueen maaseutuväestö hajaantui ympäri muuta Suomea perustetuille uudistiloille kantaväestön joukkoon. Tällöin syntyi ainutlaatuinen perinteiden kohtaamistilanne, sillä esimerkiksi karjalainen ruokatalousperinne oli alkuperäiseen perinteeseen verrattuna erilaista ja omaleimaista. Artikkelissa käsitellään kahden laajan aineiston pohjalta ruokatalouden alalla tapahtunutta kohtaamista, vaihtoa ja vaikutteita siirtokarjalaisten ja paikkakuntalaisten kesken sekä sitä, miten karjalainen ruokatalousperinne on jatkunut ja selviytynyt muutospaineista.
Ruokailu yhdistää luonnon ja kulttuurin. Sitä tarkastellaan tässä pääasiassa merkitysjärjestelmänä, "kielenä", joka sisältää symboleja ja joka pystyy viestimään sosiaalisen sanoman. Teollistuneen yhteiskunnan rakenteelliset ja ideologiset muutokset ovat synnyttäneet sosiaalisen tilauksen yksilöllisiin vaikutuspyrkimyksiin ja toisaalta yhteisöllisyyden korostamiseen. Voimakkaalle yhteiskunnallistumispyrkimykselle, ammatillistumiselle, tieteellistymiselle sekä valmiiden tuotteiden markkinoinnille on syntynyt vastatrendejä, vaihtoehtoliikkeitä. Sosiaalisina liikkeinä vaihtoehtoliikkeet sisältävät protestin, mutta niillä on myös yhteisöllisiä elementtejä vallitsevan kulttuurin kanssa. Ruokailu ilmentää vaihtoehtoajattelun ideologian piirteitä. Luontaistuotteiden ja terveystuotteiden käyttö sekä vegetarismi tarkastellaan keskiluokkaisuuteen kuuluvina ruokakulttuureina, joihin sisältyy vastakulttuurin aineksia.
Suomalaisen ravitsemustutkimuksen kehityslinjat ja yhteydet yhteiskunta- ja käyttäytymistieteisiin
Suomalainen ravitsemustutkimus on vuosisadan vaihteesta lähtien tukeutunut kemiallisiin ja fysiologisiin perustutkimuksiin. Yhteydet yhteiskunta- ja käyttäytymistieteisiin ovat olleet vähäisiä ja satunnaisia. Ainoastaan 1930-luvulla kansanravitsemusta tarkasteltiin myös yhteiskunnallisena kysymyksenä. Vasta 1980-luvulla on ollut nähtävissä aiku monitieteellistä tutkimusta ihmisen ruokakäyttäytymisestä ja ruoanvalintaan vaikuttavista tekijöistä.
Koetut oireet ja niiden johdosta suoritetut toimenpiteet
Tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää, mihin toimenpiteisiin keski-ikäiset kaupunkilaiset ryhtyvät kokemiensa oireiden vuoksi ja mitkä tekijät liittyvät toimenpiteisiin ryhtymiseen. Tutkittavat (214) olivat 35-64-vuotiaita satunnaisotannalla valittuja kuopiolaisia, joiden päivittäiset oirekokemukset kerättiin marraskuussa 1979 päiväkirjalla. Päiväkirjajakson pituus oli kaksi viikkoa. Vastaajista 56 prosenttia oli oireellisia. Yli kolmanneksessa näistä oirepäivistä oli ryhdytty johonkin toimenpiteeseen. Yleisin toimenpide oli lääkkeen ottaminen (30 %:ssa oirepäivistä). Vain kahteen prosenttiin oirepäivistä liittyi lääkärikontakti oireen vuoksi. Vajaassa kymmenessä prosentissa oirepäivistä ihmisiltä jäi jotain tekemättä kokemiensa oireiden vuoksi. Keskustelut koetuista oireista ennen toimenpiteisiin ryhtymistä tai niistä pidättäytymistä olivat lähes yhtä yleisiä kuin itse toimenpiteisiin ryhtyminenkin. Vastaajan arvio oireen johtumisesta jostakin lääkärin aiemmin toteamasta sairaudesta selitti parhaiten toimenpiteisiin ryhtymistä logistisessa mallissa. Oireista keskustelu, oireiden koettu vakavuus ja psyykkiset oireet tulivat myös korostetusti esille toimenpiteisiin ryhtymistä selittävässä logistisessa mallissa. Tämä tutkimus tukee havaintoja sosiaalisen vuorovaikutuksen merkityksestä koettuihin oireisiin liittyvässä päätöksenteossa. Lääkärin tekemällä diagnoosilla on keskeinen merkitys toimenpiteisiin ryhtymisessä. Vähäinenkin muutos koettujen oireiden yleisemmässä lääkityksessä tai hoidattamisessa lääkärillä saattaa johtaa terveydenhuollon kuormituksen huomattavaan kasvuun ja terveydenhuoltomenojen lisääntymiseen.
Koetut oireet ja niihin liittyvät tekijät
Tutkimuksessa selvitettiin sosiaalisten sekä terveydentilaan ja käyttäytymiseen liittyvien tekijöiden yhteyttä oireiden kokemiseen. Tutkimukseen osallistui 214 satunnaisotannalla valittua 35-64-vuotiasta kuopiolaista, ja osallistumisprosentti oli 73. Aineisto kerättiin marraskuussa 1979 lääkärikäynneillä ja kyselylomakkeilla. Tutkimuksessa tarkasteltiin erityisesti oireellisten päivien määrää ja eri oireiden lukumäärää oireita kokeneilla, joita oli 89 prosenttia vastaajista. Ikä liittyi selvästi oirepäivien ja oireiden lukumäärään. Ikä- ja sukupuolivakiokointien jälkeen osoittautuivat lääkkeiden käyttöpäivät, työstä poissaolopäivät, pitkäaikaissairastavuus, koettu terveydentila sekä elämänlaatu erillisessä tarkastelussa oirepäivien ja oireiden lukumäärän vaihtelun parhaimmiksi selittäjiksi. Askelittavassa regressioanalyysissä nousi miehillä oireellisten päivien parhaimmiksi selittäjiksi työstä poissaolopäivät, yhdistyksen kokouksissa käymättömyys ja tupakointi. Vastaavat selittäjät naisten ryhmässä olivat pitkäaikaissairauksien määrä, elämänlaadun heikkous sekä työstä poissaolopäivät. Miehillä oireiden lukumäärän parhaimmat selittäjät olivat pitkäaikaissairauksien määrä, oluen käytön vähäisyys ja elämänlaadun heikkous. Naisilla parhaimmat selittäjät olivat pitkäaikaissairauksien määrä, liikunnan harrastaminen, voinnin huonous verrattuna toisiin samanikäisiin, elämänlaadun heikkous sekä yhdistyksen kokouksissa käymättömyys. Tutkimus antaa viitteitä sosiaalisen kontrollin merkityksestä etenkin miesten oireiden kokemisessa tai raportoinnissa. Myös elämänlaadulla on keskeinen itsenäinen merkitys oireiden kokemisessa objektiivisen sairastavuuden ohella. Tutkimus antaa monipuolisen kuvan oireiden kokemisesta eri tarkasteltujen tekijöiden suhteen. Tavanomainen oireita kokeneiden/oireettomien lukumäärän tarkastelu ei kykene paljastamaan oireiden kokemisen laatuun liittyviä tekijöitä.
Tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää haimasyövän syitä, erityisesti kahvinjuonnin merkitystä taudin vaaraa lisäävinä tekijöinä. Aineisto koostui 60 kuolleesta tapaus-verrokki-parista, joiden omaisia haastateltiin henkilökohtaisesti. Yli puolet tutkittavista joi päivittäin enemmän kuin viisi kupillista kahvia, mikä kuvaa runsasta kahvinkulutusta maassamme. Tapausten kahvinjuonti oli jonkin verran runsaampaa kuin verrokkien, ja todellisia suurkuluttajia oli tapauksissa enemmän kuin verrokeissa: yli kymmenen kupillista juovilla oli nelinkertainen haimasyövän vaara muihin verrattuna. Miehillä säännöllinen alkoholinkulutus näytti lisäävän riskiä sairastua haimasyöpään. Tupakoinnin ei tässä tutkimuksessa voitu osoittaa liittyvän lisääntyneeseen haimasyöpäriskiin, vaikka useimmissa muissa tutkimuksissa sillä on todettu olevan haimasyöpäriskiä lisäävä vaikutus.
Ollaanko Suomessa terveydenhuoltoa yksityistämässä?
Suomessa on viime vuosina muiden kapitalististen maiden tavoin tapahtunut terveydenhuollon yksityistämistä, mikä on näkynyt: terveydenhuollon rahoituksen siirtymisenä lisääntyvästi kuntien ja suoraan käyttäjien maksettavaksi sekä terveydenhuollon lisääntyvänä kaupallistumisena. Ainakin pääkaupunkiseudulla on kehittymässä dualistinen terveydenhuoltojärjestelmä. Tällöin julkinen sektori huolehtii lähinnä syrjäytettyjen ja yksityissektori työssä käyvien ja maksukykyisten terveydenhuollosta.
Kunnallisissa vanhainkodeissa asuvien vanhusten koulutusaste ja heidän hampaidensa kunto sekä hoidon tarve
Tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää yli 65-vuotiaiden kunnallisissa vanhainkodeissa asuvien vanhusten hampaiden kunnon ja hoidon tarpeen sekä heidän saamansa koulutuksen määrän välisiä yhteyksiä. Tutkittujen koulutus oli yleensä vähäinen, ja erot olivat siten pieniä. Vaikka koulutuksen kannalta tarkasteltuna hampaiden kunnon ja hoidon tarpeen suuria eroja ei havaittu, näyttää siltä, että vähiten koulutusta saaneet olivat muita jonkin verran huonommassa asemassa. Heillä näytti olevan muun muassa keskimäärin vähemmän jäljellä luonnollisia hampaita, ja niillä vanhuksilla, joilla oli hampaita, karioituneiden hampaiden ja jäännösjuurien suhteelliset osuudet jäljellä olevista hampaista näyttivät pienenevän koulutuksen lisääntyessä, kun taas paikattujen hampaiden osalta tilanne oli päinvastainen. Vähiten koulutusta saaneet olivat myös muita harvemmin korvanneet puuttuvat hampaansa proteesilla.
Rintojen omatarkkailun käytäntö Tampereella vuosina 1980-1981
Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää naisten rintojen omatarkkailun käytäntöä sekä sitä, mistä naiset ovat saaneet tietoa rintojen tutkimisesta ja mikä merkitys eri tietolähteistä saadulla tiedolla on rintojen omatarkkailun käytäntöön. Tutkimuksen kohteena oli 449 Tampereella vuosina 1980–1981 kohdunkaulansyövän joukkotarkastukseen osallistunutta 35–50-vuotiasta naista. 83 % naisista tutki rintojaan, 54 % kerran kuussa tai useammin. Täysin ohjeiden mukaisesti rintojaan tutki vain 18 % naisista. Tietoa rintojen tutkimisesta oli saanut 99 % naisista, eniten joukkotiedotusvälineistä (85 %). Rintojaan tutkivista naisista henkilökohtaista ohjausta oli saanut terveydenhoitajilta 54 % ja lääkäreiltä 33 %, hyvin tutkivat naiset enemmän kuin muut. Vaikka rintojen omatarkkailu on varsin yleistä ja tietoa on saatu hyvin, on tutkimisen tekniikka vielä puutteellista.
Vanhusten koettu terveydentila maaseudun haja-asutusalueella
Kuusamon kunnan laitoshoidon ulkopuolisista vanhuksista 1040 (90 % perusjoukosta) osallistui terveyskyselyyn ja -haastatteluihin vuonna 1978. Kysytyistä vaivoista vanhukset valittivat useimmin muistihäiriöitä (44 %), alaraajojen nivelkipuja (43 %) sekä yläraajojen nivelkipuja (38 %). Muistihäiriöitä ilmoittaneista oli 75 vuotta täyttäneitä enemmän kuin 65–74-vuotiaita, muita vaivoja oli vanhemmalla ikäryhmällä saman verran tai vähemmän kuin nuoremmalla. Vanhempi ikäryhmä ilmoitti yhtä usein tai harvemmin kuin 65–74-vuotiaat kysyttyjä lääkärin toteamia sairauksia. Goldbergin General Health Questionnaire -kyselyllä kartoitettiin vanhusten kokemia mielenterveysoireita. Tutkituista 60 %:lla oli mahdolliseen mielenterveyden häiriöön viittaava löydös. Haja-asutusalueiden terveydenhuollon henkilökunnan tulisikin työssään ottaa huomioon myös mielenterveysoireilun yleisyys vanhusväestössä.