Sosiaalipedagogiikka on avoimesti verkossa saatavilla oleva, vertaisarvioitu tiedelehti, joka ilmestyy pääsääntöisesti kerran vuodessa. Vuoteen 2022 saakka se ilmestyi nimellä Sosiaalipedagoginen aikakauskirja. Lehdellä on Suomen tieteellisten seurain valtuuskunnan vertaisarviointitunnus ja Julkaisufoorumi-luokituksessa (Jufo) se on tasolla 1. Sosiaalipedagogiikka-lehteä julkaisee Suomen sosiaalipedagoginen seura ry.
Sosiaalipedagogiikan teoria hevostoiminnassa
Sosiaalipedagogiikka hyvinvoinnin ja kestävän elämän edistäjänä
Sodan pauloissa: Militarismi suomalaisessa yhteiskunnassa (toim. Susanna Hast & Noora Kotilainen) on ajankohtainen ja varsin kattavasti eri tieteenalojen tutkimukseen perustuva kokoelmateos, joka tarjoaa kriittisiä näkökulmia militarismiin ja sen moninaisiin vaikutuksiin erityisesti suomalaisessa yhteiskunnassa. Kriittinen militarismitutkimus on jo vakiintunut tutkimusala Yhdysvalloissa ja muualla Euroopassa; Suomessa alan tutkimusta on tehty vasta vähän. Kirja on jaettu kolmeen pääosioon: Militarismi ja militarisaatio, Asevoimien normit ja sotilaallinen toiminta sekä Posthumaani sota ja arjen militarisaatio. Teoksessa on yhteensä 20 kirjoittajalta 18 esseetä, jotka käsittelevät muun muassa sotilaallisia instituutioita, asevoimien sukupuolinormeja ja arkielämän militarisaatiota, mutta myös militarismin, ympäristön, ihmisen ja toislajisten eläinten suhdetta. Kirjassa osoitetaan teoreettisten tarkasteluiden ja konkreettisten esimerkkien kautta, kuinka sotilaalliset arvot vaikuttavat syvästi yhteiskunnassamme, ei vain politiikassa vaan myös arjen käytännöissä ja tunteiden tasolla. Toimittajien mukaan kirjan tarkoituksena on tarjota militaristisille kehityskuluille myös vaihtoehtoisia näkökulmia ja herättää vuoropuhelua niin tutkijoiden kesken kuin laajemminkin yhteiskunnassa. Militarismin vaikutusten ymmärtäminen ja purkaminen on tärkeätä, kun halutaan löytää pedagogisia keinoja tukea sosiaalista integraatiota, yhteisöllisyyttä ja rauhaa erityisesti monimutkaisten sosiaalisten ja ekologisten kriisien ajassa.
Ikämiehille hyvinvointia kulttuurista (IHKU) -hankkeen Velmut-toiminta sosiaalipedagogisen työotteen näkökulmasta
Tässä käytäntökuvauksessa tarkastelemme Pohjois-Karjalan Sosiaaliturvayhdistys ry:n Ikämiehille hyvinvointia kulttuurista (IHKU) -hanketta ja sen Velmut-toimintaa sosiaalipedagogisen työotteen teoreettisen jäsennyksen valossa. Sosiaali- ja terveysministeriön rahoittaman hankkeen tavoitteena on kehittää uudenlaisia toimintatapoja kulttuurin hyödyntämiseksi siten, että ikääntyneiden miesten kokemuksellinen yksinäisyys vähenee ja elämänlaatu kohenee taiteeseen ja kulttuuriin liittyvien toimintojen keinoin. Jäsennämme Velmut-toimintaa sosiaalipedagogisen työotteen mukaisesti ja muotoilemme käytäntökuvauksen pohjalta kysymyslistan, jota voi hyödyntää sosiaalipedagogisesti orientoituneen toiminnan suunnittelussa, toteutuksessa ja arvioinnissa.
Kokemusasiantuntijoiden merkitys ammattikorkeakouluopetuksessa
Kokemusasiantuntijoiden osallistuminen ammattikorkeakouluopetukseen on Suomessa melko yleistä mutta sattumanvaraista. Tutkimustieto aiheesta on niukkaa. Tämän laadullisen tutkimuksen tavoitteena oli selvittää lehtoreiden näkemyksiä kokemusasiantuntijoiden ammattikorkeakouluopetukseen osallistumisen merkityksistä sekä tulkita näitä merkityksiä dialogisuuden näkökulmasta. Tutkimuksen teoreettisena viitekehyksenä toimii sosiaalipedagoginen dialogisuuden näkökulma. Sisällönanalyysillä analysoitu tutkimusaineisto kerättiin kolmessa fokusryhmähaastattelussa, joihin osallistui yhteensä 12 sosiaali- ja terveysalan lehtoria yhdestä ammattikorkeakoulusta. Kokemusasiantuntijoiden osallistumisella ammattikorkeakouluopetukseen oli lehtoreiden näkemysten mukaan merkitystä sekä henkilökohtaisella että pedagogisella tasolla. Henkilökohtaista merkitystä osallistumisella tunnistettiin olevan sekä opiskelijoille, opettajille että kokemusasiantuntijoille itselleen. Pedagogista merkitystä osallistumisella oli lehtoreiden näkökulmasta sekä opettajien kannalta opetukselle että opiskelijoiden kannalta oppimiselle. Tutkimuksen tulokset osoittavat, että kokemusasiantuntijoiden osallistuminen sosiaali- ja terveysalan ammattikorkeakouluopetukseen on merkityksellistä tulevien ammattilaisten sisällöllisen osaamisen ja eettisen osaamisen kannalta, sillä se tarjoaa mahdollisuuksia vahvistaa dialogisia minä–sinä-suhteita, lisää ymmärrystä ilmiöistä, toisista ja itsestä sekä kehittää työelämässä tarvittavia taitoja kokemusasiantuntijoiden kanssa toimimiseen.
Kokemusasiantuntijoiden osallisuuteen liittyviä sosiaalieettisiä teemoja kartoittava kirjallisuuskatsaus
Tutkimuksen tarkoitus oli kartoittaa tutkimuskirjallisuutta, jossa esiintyy sosiaalieettisesti kiinnostavia kysymyksiä kokemusasiantuntijuudesta. Tavoitteena oli tuottaa tietoa kokemusasiantuntijoiden osallisuuteen liittyvistä sosiaalieettisesti kiinnostavista teemoista. Lisäksi tavoitteena oli paikantaa muita eettisesti kiinnostavia teemoja, jotka vaatisivat lisätutkimusta. Tässä tutkimuksessa kokemusasiantuntijuus nähdään kokemusasiantuntijan yhteiskunnallista osallisuutta lisäävänä toimintana. Teoreettisen viitekehyksen muodostavat käsitteet kokemusasiantuntijuus ja osallisuus. Tutkimus on toteutettu Arkseyn ja O’Malleyn kuvaaman kartoittavan katsauksen mukaan. Aineistona oli 26 artikkelia, jotka valikoituivat kirjallisuuskatsauksen prosessissa. Teoriaohjaavassa teema-analyysissä muotoiltiin kuusi teemaa: organisaatiot kokemusasiantuntijuuden rajoittajina, ristiriita asetettujen tavoitteiden ja käytännön välillä, kokemustieto tiedon hierarkiassa, professionaalinen valta suhteessa kokemustietoon, (kokemus)asiantuntija-käsitteen monitulkintaisuus ja kokemusasiantuntijuutta tukevat normatiiviset ehdotukset ja suositukset. Tuloksia jäsennettiin sosiaalipedagogisen osallisuusymmärryksen viitekehyksestä. Tulosten perusteella voidaan todeta, että kokemusasiantuntijuuteen liittyvä eettinen tutkimus on vähäistä. Kokemusasiantuntijuutta kuvaavissa tutkimuksissa tunnistetut sosiaalieettiset kysymykset esitetään usein irrallisina ja niiden yhteys osallisuuteen tunnistetaan huonosti. Katsauksen herättämä keskeinen kysymys on, eikö eettisiä kysymyksiä ole ollut tarpeen aiemmin pohtia vai eikö käsiteltyjä asioita ole mielletty eettisiksi, vaikka artikkeleissa kuitenkin tuodaan esille asioiden haasteellisuutta tai ristiriitaisuutta.
Artikkeli käsittelee taiteen korkeakoulupedagogiikkaa, joka keskittyy vankiloissa tehtävään yhteisötaiteeseen – esimerkiksi kuvataiteeseen, musiikkiin tai esittäviin taiteisiin. Käytän myös lyhyempää muotoa vankilataide. Vankilataidetta pidetään usein arvokkaana ja sille on yhteiskunnallista tilausta. Toimintakenttä on mielekkyydestään huolimatta taiteilijoille haasteellinen ja usein yksinäinen. Siksi myös vankilataiteen koulutuksen kehittäminen on tarpeen. Tutkimuskysymys on: millainen taiteen korkeakoulupedagogiikka antaa opiskelijoille valmiuksia vankiloissa tehtävään yhteisötaiteeseen? Artikkelin lähtökohta on useissa vankiloissa karttuneessa taiteilijan, taidepedagogin ja tutkijan kokemuksessani. Viitekehys sijoittuu yhteisötaiteen tutkimuksen ja taiteen korkeakoulupedagogiikan sekä sosiaalipedagogisten näkökulmien risteyskohtaan. Olen kerännyt aineiston osana laajempaa taiteellista toimintatutkimusta osallistuvalla havainnoinnilla sekä haastatteluilla. Analyysissa olen lähtenyt liikkeelle aineistolähtöisen laadullisen sisällönanalyysin keinoin. Olen myös hyödyntänyt analyysissa suhteisuuden käsitettä. Tarkastelen aineistosta tunnistamiani teemoja: vankilataidekontekstin tuntemusta, yhteistä toimintaa ja vankilataiteen tekemisen ja opettamisen eettisiä kysymyksiä. Tulosten pohjalta esitän suosituksia, joita voi hyödyntää esimerkiksi erilaisissa yhteisötaiteen tutkintoon johtavissa ja täydentävissä korkeakoulutuksissa silloin, kun halutaan perehtyä vankilakontekstiin.
Nuorisotyötä tehdään tiiviissä vuorovaikutuksessa nuorten kanssa. Tässä artikkelissa tarkastelen nuorisotyöntekijöiden näkemyksiä siitä, millaisia vaikutuksia työssä kohdattavilla nuorilla ja nuoruudella on työhyvinvointiin 2020-luvun nuorisotyössä. Tutkin asiaa sosiaalipedagogisesta näkökulmasta ja osana ammatillista työhyvinvointia. Analyysissä hyödynnän työhyvinvoinnin JD-R-mallia, jossa työhyvinvointia tarkastellaan työn vaatimusten ja työn voimavarojen näkökulmasta. Tekemäni analyysin perusteella voimavaroja vahvistavia tekijöitä ovat nuoret työn lähtökohtana, heidän etenemisensä elämässä ja nuorilta saatu palaute. Työn vaatimuksia lisäävät odotukset nuorten integroimisesta yhteiskuntaan, työskentely yhä heikompikuntoisten nuorten kanssa ja nuoriin kohdistuva muutospaine. Artikkelissa argumentoin, että nuorisotyöhön kohdistuvat vaatimustekijät heikentävät työhyvinvointia, horjuttavat nuorisotyön pyrkimystä mukauttaa tehtäviä nuorten tarpeiden mukaan ja haastavat myönteisen näkökulman nuoruuteen. Nuorisotyössä tulisi vahvistaa vaatimusten rinnalla työn kasvatuksellisia tavoitteita, joiden mukaisesti nuoret nähdään voimavarana ja nuorisotyö emansipaation tukemisena.
Pedagoginen tunnustus skeittikoulun toiminnassa
This practical description examines the activities of the Tampere Skateboarding School in dialogue with the Pedagogy of Recognition. The activities of the Skateboarding School include weekly hobby group sessions, summer camps, and various events. The description combines internal and external understandings of the practices: the discussions about the activities involve a social pedagogy researcher who has formulated the theory of pedagogical recognition, together with the head instructor of the skateboarding school and the executive director of the organizing association. The researcher examines their experiences from the perspective of a parent of a child who skateboards; the instructor and executive director describe the activities through their professional observations and reflections. Based on shared understanding, they conclude that the activities of the skateboarding school exhibit characteristics of pedagogical recognition. Firstly, the emphasis on informal experimentation during the sessions provides space for learners' insights and recognition as identification of everyone's unique skills. Secondly, in skateboarding, capturing and being captured skateboarding through a camera can support the development of learners' self-expression and self-recognition. Thirdly, touch and holding hands demonstrate care, creating a space of mutual recognition between learners and instructors. Trusting and open interaction strengthen the cycle of positive learning. In a polarized and complex world – which is also interdependent and full of countless possibilities – a pedagogy that promotes equity and justice is needed to empower individuals and communities.
Luovuus, kaaos ja tavoitteet varhaiskasvatuksessa dialogisen kasvatuksen näkökulmasta
Lasten luovaa potentiaalia voi pitää yhtenä edellytyksenä lasten mahdollisuuksille osallistua yhteisen kulttuurisen sisällön rakentamiseen. Varhaiskasvatuksessa oppimisympäristö vaikuttaa sekä lasten mahdollisuuksiin kasvaa luovaan potentiaaliinsa että ylipäätään lasten osallistumismahdollisuuksiin. Tässä artikkelissa tutkitaan lasten mitattujen luovien ajattelutaitojen eli luovan potentiaalin ja henkilöstön arvioiman oppimisympäristön välisiä yhteyksiä. Lasten luovia ajattelutaitoja tutkitaan The Thinking Creatively in Action and Movement -testillä (TCAM) ja henkilöstön arvioimaa oppimisympäristöä tutkitaan Oppimisympäristön arviointityökalulla. Tutkimus on osa Kehittävä palaute -tutkimus- ja kehittämisprojektia (Reunamo 2024). Tutkimukseen osallistui 280 lasta 23 päiväkodissa tai esiopetusryhmässä. TCAM-testin ja Oppimisympäristön arvioinnin välisiä yhteyksiä tutkittiin osittaiskorrelaatioilla. Oppimisympäristön muuttujista muodostettiin neljä summamuuttujaa Reunamon Orientaatioteorian mukaan eli Harmonia, Mahdollisuus, Tavoite ja Kaaos. Tulokset osoittavat, että lasten luovan potentiaalin ja Tavoite-muuttujan välillä on negatiivinen ja luovan potentiaalin ja Kaaos-muuttujan välillä positiivinen yhteys. Tulosten perusteella varhaiskasvatuksessa täytyy käydä arvokeskustelua siitä, mahdollistavatko varhaiskasvatuksen tavoitteet lasten aloitteiden huomioimisen sekä niihin vastaamisen vai ovatko tavoitteet päämääriä itsessään.
Planetaarinen sosiaalipedagogiikka ihmisenä kasvamisen ja yhteiskunnan uudistumisen vauhdittajana
Sosiaalipedagogiikan tehtävänä on ollut tieteenalan varhaisvaiheista lähtien hyvinvoinnin mahdollisuuksien vaaliminen yksilön, yhteisön ja yhteiskunnan tasoilla. Nyky-yhteiskunnassa hyvinvointia pyritään parantamaan tavalla, joka ei tunnista ihmisen elämän perustavanlaatuista kytkeytymistä muuhun luontoon. Hyvinvoinnin tavoittelun tapojen muutostarpeesta on muodostumassa ihmiskunnan kohtalonkysymys, joka heijastuu myös sosiaalipedagogiikkaan. Sosiaalipedagogiikan nouseva ekososiaalinen suuntaus tunnistaa ekologisten ja sosiaalisten kysymysten yhteenkietoutumisen. Se etsii ratkaisuja kestävämmän elämäntavan rakentamiseen yksilön, yhteisön ja yhteiskunnan tasojen lisäksi ihmiskunnan ja planeetan tasoilla. Tässä katsauksessa havainnollistamme Lapin ammattikorkeakoulun YAMK-ohjelman esimerkin kautta, miten planetaarinen sosiaalipedagogiikka avartaa sosiaalipedagogiikan tavoitteita ja käytäntöjä kohti eheämmän maailmayhteyden omaksumista, yhdessäluovaa oppimista ja planetaarisen toimijuuden vahvistamista. Esimerkkimme osoittaa, miten planetaarisen sosiaalipedagogiikan transformatiivisuus ilmenee käytännössä. Tietoon perustuvan oppimisen rinnalla korostuu suhteissa olemisen kokemuksia synnyttävä kontemplatiivinen, tietoisuustaitoja, aisteja ja kehollisuutta hyödyntävä oppiminen. Sen avulla yksilöitä ja yhteisöjä voidaan ohjata kokemukseen päivittäisen elämän tilallisista, ajallisista ja eettisistä kytkeytymisistä maailmaan, ja tukea heidän kasvuaan eheään maailmasuhteeseen ja tulevaisuuden toivoa vahvistavaan planetaariseen toimijuuteen.
Dekolonialismin, antirasismin, intersektionaalisuuden ja ekososiaalisuuden poluilla eli 2020-luvun sosiaalipedagogiikkaa
Oppilaitosvaltaukset liittolaisten silmin
Partiotoiminta sosiaalipedagogisena ilmiönä
Ohjaajien käsityksiä sosiaalipedagogiseen hevostoimintaan osallistuvan hyvinvointiin vaikuttavista tekijöistä ja hevosen roolista asiakastyössä
Sosiaalipedagoginen hevostoiminta on määritelty työtavaksi, jonka tavoitteena on sosiaalisen kasvun ja hyvinvoinnin tukeminen hevosen kanssa tapahtuvassa yhteisöllisessä toiminnassa. Tavoitteenamme oli tutkia hevostoiminnan ohjaajien käsityksiä siitä, mitkä tekijät toiminnassa lisäävät osallistujan hyvinvointia ja mikä on hevosen rooli asiakastyössä. Tutkimuksemme viitekehyksenä on kestävän hyvinvoinnin teoria, johon peilaten analysoimme ohjaajien käsityksiä ihmisen ja hevosen välisestä yhteistoiminnasta. Tutkimusaineistomme koostui hevostoimintaohjaajien vuosina 2021–2022 täyttämistä laatukäsikirjadokumenteista (n=67), joista analysoimme kahden avoimen kysymyksen vastauksia laadullisella sisällönanalyysillä teoriaohjaavasti. Ohjaajien käsitysten mukaan hevostoiminnan vaikuttavat tekijät liittyvät merkityksellisiin vuorovaikutussuhteisiin, läsnäoloon, toimijuuteen sekä elämisen perustarpeiden merkityksen osoittamiseen. Ohjaajien käsitysten mukaan hevosen rooli on tukea niin ohjaajaa kuin asiakasta vuorovaikutteisessa työskentelyssä. Tutkimuksen perusteella hevoselle annetaan emotionaalisen työn tekijän rooli, mikä edellyttää työn luonteen pohdintaa myös siitä näkökulmasta, miten hevonen toiminnan kokee. Jatkotutkimuksissa tulisi tarkastella monilajisen vuorovaikutuksen etuja, haittoja ja edellytyksiä sekä sopivia tutkimusmenetelmiä vaikutusten arvioimiseksi niin ihmisen kuin eläimen näkökulmasta.
Osallistava teatteri maahanmuuttodialogin välineenä
Mitä tapahtuu, kun kolme yhteiskuntatieteilijää ja kolme esittävän taiteen ammattilaista järjestävät lähiökuppilassa maahanmuuttoa ja rasismia käsittelevän tapahtuman? Tutkijoiden ja taiteilijoiden yhteistyönä syntyneet Puhekupla-tilaisuudet perustuivat osallistavan teatterin käytäntöihin ja dialogisuuden periaatteisiin. Tavoite oli luoda tila, jossa eri tavoin ajattelevat ihmiset voivat jakaa maahanmuuttoon ja kulttuurien kohtaamiseen liittyviä kokemuksia ja näkemyksiä. Tässä käytäntökuvauksessa esittelemme tapahtumakonseptin taustaa ja sisältöä sekä reflektoimme tutkijoiden ja taiteilijoiden yhteistyön edellytyksiä ja seurauksia. Erittelemme tapahtumien meissä herättämiä tunteita sekä reflektoimme projektimuotoisen työskentelyn ominaispiirteitä. Kehystämme Puhekupla-tilaisuudet julkiseksi sosiaalipedagogiikaksi, joka edistää ihmisten kokoontumista yhteen ja elvyttää vapauden ja moniarvoisuuden ihanteisiin pohjautuvia yhteisöllisen keskustelun ja julkisen pohdinnan perinteitä. Tilaisuuksissa kokemuksellisuus, tunteet ja leikki sekä maahanmuuttokysymyksiin liittyvä tutkimustieto ja yhteinen pohdinta harjaannuttivat dialogista keskustelutapaa, joka on yksi demokratian elinvoimaisuuden edellytys.
Tässä katsauksessa yhdistetään improvisaatioteatterin periaatteita transformatiivisen oppimisen teoriaan. Improvisaation ja transformatiivisen oppimisprosessin synteesissä improvisaatio näyttäytyy menetelmänä, jolla voidaan tukea transformatiivista oppimista. Samalla osoitetaan, että synteesillä voidaan käytännössä toteuttaa koulutuksen arvo- ja tavoitepohjaa.
Fanonilainen väkivallan käsite freireläisen pedagogiikan silmin
Keskustelu rodullisesta eriarvoisuudesta on ollut usein esillä akateemisessa tutkimuksessa viime vuosina. Suomessa tutkimus on muun muassa tarkastellut rasististen historioiden vaikutusta nykypäivän yhteiskunnallisiin rakenteisiin, jotka syrjivät marginalisoituja vähemmistöjä. Kasvatusalalla on kuitenkin tuotettu suhteellisen vähän tietoa valkoisen normatiivisuuden roolista ja sen merkityksestä toiseuttavien rakenteiden ylläpitämisessä oppimisympäristöissä. Tämä katsaus kutsuu lukijaa tunnistamaan rasismin strategisena epistemologiana, jonka avulla legitimoidaan valkoista ylemmyyttä, sekä pohtimaan yhdenvertaisia pedagogisia ratkaisuja. Tutkimalla Franz Fanonin teosta Sorron yöstä (alkuperäisteos 1961) sekä Paulo Freiren teosta Sorrettujen pedagogiikka (alkuperäisteos 1968) antirasistisesta näkökulmasta pyrin havainnoimaan, minkälaisia työkaluja nämä teokset antavat antirasismipedagogiikalle Suomessa. Katsauksessa tarkastellaan Fanonin ja Freiren käsityksiä inhimillisyydestä ja Fanonin teoriaa väkivallan dialektisesta luonteesta. Sen jälkeen niitä sovelletaan freireläiseen praksikseen valkoisen normatiivisuuden haastamisessa.
Planetaarinen sosiaalipedagogiikka uudistaa käsityksiä työstä ja ammatillisesta osaamisesta
Sosiaalipedagogiikka on tieteenala ja käytäntö, jolle on ominaista täyden ihmisyyden tavoittelu sosiaalisessa todellisuudessa. Sen tehtävänä on perinteisesti ollut yksilön ja yhteiskunnan välisen suhteen rakentaminen. Nykyaikana sosiaaliset kysymykset kietoutuvat yhä enemmän yhteen ekologisten ongelmien kanssa. Tässä katsauksessa kiinnostuksen kohteenamme on sosiaalipedagogiikan planetaarinen tulkinta, jonka mukaan ihmiset, yhteisöt ja yhteiskunnat ymmärretään biosfäärin alajärjestelmiksi. Planetaarisen sosiaalipedagogiikan teoria perustuu sosioekologiseen maailmankuvaan, jossa ihmisen tilallinen, ajallinen ja eettinen maailmassa oleminen tuodaan yhteistarkasteluun transformatiivisen oppimisen viitekehyksessä. Näin rakentuvaa pedagogiikkaa voidaan soveltaa erilaisiin oppimisprosesseihin formaalissa, nonformaalissa ja informaalissa kontekstissa. Sovellamme tässä katsauksessa planetaarisen sosiaalipedagogiikan teoriaa työn ja ammatillisen osaamisen kontekstiin. Tulkintamme mukaan yhteiskuntaa uudistava työ ja ammatillinen osaaminen perustuvat systeemiseen ymmärrykseen, kestävän tulevaisuuden rakentamiseen ja planetaarisen hyvinvoinnin edistämiseen.
Taiteilijoiden työote ja ammatillisten identiteettien neuvottelut ikääntyneiden hoivayhteisöissä
Ikääntyneiden hoivayhteisöt ja niissä kulttuurihyvinvointitoimintaa harjoittavat taiteilijat ja heidän ammatillinen toimintansa ovat sosiaalipedagogisesti kiinnostava empiirinen ilmiökenttä. Tällä tutkimuksella ilmiökenttään rakennetaan teorian ja käytännön välistä yhteyttä. Artikkelissa tarkastellaan taiteilijoiden työotetta ja ammatillisten identiteettien neuvotteluja. Tutkimus pohjautuu sosiaalipedagogisen työotteen jäsennykseen sekä subjektikeskeiseen, sosiokulttuuriseen näkökulmaan ammatillisesta toimijuudesta. Tutkimuksessa kysytään, kuinka sosiaalipedagoginen työote ilmenee hoivayhteisöissä työskentelevien taiteilijoiden työssä ja millainen merkitys työotteella on heidän ammatillisten identiteettiensä neuvotteluissa. Aineisto koostuu 14 taiteilijan teemahaastatteluista. Analyysissa hyödynnetään sosiaalipedagogisen työotteen teoreettista jäsennystä, kuitenkin aineistoa kuunnellen. Tulosten mukaan sosiaalipedagogisen työotteen ominaispiirteet ilmenevät monipuolisesti taiteilijoiden työssä. Kohtaaminen ja työskentely ikääntyneiden asukkaiden kanssa saa taiteilijoita määrittelemään uudelleen identiteettejään kuten arvojaan, asenteitaan ja motivaatioitaan. Uudelleenmäärittely ilmenee paitsi suhteessa omaan työhön, myös suhteessa omaan vanhuuteen, elämän tarkoituksellisuuteen ja työssäjaksamiseen. Tutkimus nostaa näkyville kehollisuuden keskeisenä, taiteilijoiden työtä läpileikkaavana teemana ja merkityksellisenä osana työotetta.
Matkani sosiaalipedagogiseen kasvatusajatteluun
Copyright (c) 2022 Sosiaalipedagoginen aikakauskirja
Sosiaalipedagogiikka visiona, tehtävänä ja maailmankuvan jäsentäjänä
Mistä tulet sosiaalipedagogiikka, mihin menet?
Huumorilla on monia positiivisia vaikutuksia sekä yksilöön että yhteisöön. Yhteisöön kuuluminen on ihmisen keskeisiä tarpeita, ja huumori voi sekä yhdistää että erottaa yhteisön jäseniä. Tämä tutkimus kuvaa paljon huumoria tuottavien lasten eli hupailijoiden huumoria. Tutkimuksen tavoitteena on kuvata paljon huumoria käyttävien lasten toimintaa varhaiskasvatusryhmän erilaisissa tilanteissa sekä sitä, miten huumori rakentuu ryhmässä muiden lasten ja aikuisten kanssa. Tutkimus on luonteeltaan etnografinen. Tutkimuksen aineisto koostuu 30 videotallenteesta, jotka on kuvattu viidessä eri lapsiryhmässä ja joissa yhdeksän hupailijaa tuottaa erilaisia huumoritilanteita. Tutkimuksen tulokset osoittavat, että hupailijat ovat huumorin tuottajina erilaisia ja parhaimmillaan hupailija synnyttää positiivista ilmapiiriä yhteisöön, toimii huumorin käytön mallina muille sekä tukee muita lapsia huumorikokeiluissa. Huumorille on tilaa, kun aikuiset tunnistavat pedagogisesti huumoritilanteet, ymmärtävät huumorin vastavuoroisen luonteen ja antavat hupailijan tuottamalle huumorille mahdollisuuden.
huumori, pedagogiikka, varhaiskasvatus, yhteisöllisyys
Social Pedagogy Facing Inequalities and Vulnerabilities
Mitä on sivistys? Seppo Niemelä kansansivistysaatteen tutkijana ja tulkitsijana