Sosiaalipedagogiikka on avoimesti verkossa saatavilla oleva, vertaisarvioitu tiedelehti, joka ilmestyy pääsääntöisesti kerran vuodessa. Vuoteen 2022 saakka se ilmestyi nimellä Sosiaalipedagoginen aikakauskirja. Lehdellä on Suomen tieteellisten seurain valtuuskunnan vertaisarviointitunnus ja Julkaisufoorumi-luokituksessa (Jufo) se on tasolla 1. Sosiaalipedagogiikka-lehteä julkaisee Suomen sosiaalipedagoginen seura ry.
Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulussa on kokeiltu yhteistyössä Sotek-säätiön ja Kaakkois-Suomen sosiaalipsykiatrisen yhdistyksen kanssa pelillisiä menetelmiä ja palvelumuotoilun keinoja nuorten osallisuuden tukemisen kehittämiseen. Tässä artikkelissa kuvataan yhden pelin kehittämisprosessia sekä nuorten toteuttamaa Palvelusafaria. Menetelmät ja pelit sinällään eivät riitä, vaan tarvitaan analyysia siitä, miten nämä osana nuorille tarjottavia palveluja voivat olla tukemassa nuorta hänen elämänkulussaan ja missä määrin ne voivat pelillistä ilmaisua käyttäen olla auttamassa häntä ”hyppäämään seuraavalle levelille”. Seuraava taso tai askel voi tarkoittaa nuoren henkilökohtaisen hyvinvoinnin kohenemista tai yleisemmin oman elämän haltuunottoa. Lisäksi artikkelissa liitetään kehittämisen toimenpiteet ja konteksti Elderin (1994; 1998) elämänkulun teoriaan: esimerkiksi palvelumuotoiluprosessiin tai pelinkehittämiseen osallistuminen voi toimia nuorelle merkityksellisenä tapahtumana.
Copyright (c) 2017 Sosiaalipedagoginen aikakauskirja
Koulutusorganisaatiot yhteiskunnan uudistajina
Kestävän tulevaisuuden välttämätön edellytys on, että omaksumme edistyskäsityksen, jossa hyvää elämää tavoitellaan yhden planeetan rajoissa. Tässä artikkelissa etsimme ratkaisua rakenteelliseen dilemmaan, jossa koulutuksen tehtäväksi asetetaan samanaikaisesti olemassa olevaa kulttuuria toisintava sosialisaatio ja kokonaisvaltaisen yhteiskunnallisen muutoksen aikaansaaminen. Tunnistamme keinoja, joiden avulla koulutusorganisaatiot voivat omaksua tarkoituksekseen yhteiskunnan uudistamisen ja kestävän tulevaisuuden rakentamisen. Varhaiskasvatussuunnitelman perusteisiin sekä perusopetuksen ja lukioiden opetussuunnitelmien perusteisiin tullut ekososiaalinen sivistyskäsitys luo uudistavalle oppimiselle kasvatusfilosofisen perustan. Oppimisen tasojen teoriasta (Bateson 1972; Sterling 2003) on johdettavissa viitekehys, jonka avulla on mahdollista tarkastella koulutusorganisaation paradigman muutosta olemassa olevaa toisintavasta orientaatiosta kohti tulevaisuutta ennakoivaa ja yhteiskuntaa uudistavaa orientaatiota. Tunnistamme orientaatioiden toteutumisen tunnusmerkeiksi ja paradigman muutosta vahvistaviksi tekijöiksi koulutusorganisaation suhteen yhteiskuntaan, organisaatiosta nousevan eli emergentin uudistumisen sekä organisaation tulevaisuusorientaation ja oppimiskäsityksen. Viitekehyksemme havainnollistaa, kuinka transformatiivisuus laajenee yksilön oppimisesta yhteisölliseksi sosiaalipedagogiikaksi, joka kumuloituu uudistavien kumppanuuksien kautta yhteiskunnalliseksi muutokseksi.
Copyright (c) 2019 Sosiaalipedagoginen aikakauskirja
Copyright (c) 2018 Sosiaalipedagoginen aikakauskirja
Kasvatuksella kohti ekologista viisautta
Simone Weilin inspiroimia ajatuksia eettiseksi kasvamiseen, hyvän toteutumiseen ja sosiaaliseen silloittumiseen kuudennen aallon (2010–2050) yhteiskunnassa
Simone Weil (1908–1943) oli ranskalainen filosofi, jota kiinnosti kysymys, kuinka elää eettisesti vastuullista elämää modernissa, ihmisen elämän edellytyksiä tuhoavassa kulttuurissa. Weil ajatteli, että ihmisen ydin on hyvyys. Ongelmana on se, että ajatuksemme ja tekomme eivät enää tavoita toisiaan. Taustalla on juurista irtirepeytymisen ongelma. Kun ihminen on repeytynyt irti juuristaan, hän on kadottanut vallan omaan elämäänsä. Miten oman elämän sivustakatsojaksi asettunut voisi elää eettisesti arvokasta elämää? Weil pyytää ihmistä kääntämään katseen tarpeisiinsa ja niiden tyydyttymiseen. Weil katsoi, että ihmisiä yhdistävät aidot fyysiset ja ”sielun” tarpeet. Fyysisten tarpeiden tyydyttyminen on ihmisten yhteinen intressi. Yhteiskunta voidaan rakentaa noiden tarpeiden tyydyttymisen perustalle. Kuitenkin vasta sitten, kun ihminen ottaa itse vastuun henkisten tarpeidensa tyydyttymisestä, hän silloittaa itsensä toisiin ihmisiin ja luontoon eli kasvattaa juurensa uudelleen. Ihmiskunnalla on ratkaistavana jännite sivilisaation tuhon ja kestävän tulevaisuuden välillä. Nyt elämme niin sanotussa kuudennen aallon (2010–2050) yhteiskunnassa, jossa haasteeksi nousee solidaarisuuteen perustuvien siteiden vahvistaminen ihmisten keskinäisessä toiminnassa. Tekstissä pohdin, millaisia ajatuksia Simone Weil tarjoaa sosiaalipedagogisesti virittyneille toimijoille kestävän tulevaisuuden rakentumiseen.
Yhteiskunnasta näkyvää taiteen työtavoilla
Katsaus käsittelee dokumenttiteatteria tutkimusmenetelmänä ja tutkimustuloksena, sen tarjoamia sisällöllisiä mahdollisuuksia ja tutkimustiedon sensoriseen ulottuvuuteen liittyviä raportoinnin haasteita yhden tapausesimerkin kautta.
Kohti valveutumista ja ajattelun rajoja kriittisen pedagogiikan keinoilla
Katsauksessa pohdimme kriittisen pedagogiikan mahdollisuuksia lisätä opettajaopiskelijoiden kykyä jäsentää yhteiskunnallisten ilmiöiden suhdetta kasvatukseen. Esimerkkinä käytämme Lapset elämänsä valtiaiksi -hanketta, jota Tampereen ammattikorkeakoulun sosionomikoulutuksessa on toteutettu Venäjällä ja Virossa. Siinä sosiokulttuurisen innostamisen avulla, opiskelijoiden oman osallistumisen kautta, pyritään luomaan solidaarisuuteen ja tasa-arvoon kurkottavia yksilöitä. Toiminnan keskeisiä arvoja ovat yhteisöllisyys, osallistuminen, dialogi ja luovuus. Prosessin päämääränä on todellisuuden kriittinen tarkastelu ja siitä kumpuava toiminta. Kriittisen pedagogiikan sovelluksia toteutetaan yliopistokentällä kauttaaltaan suhteellisen vähän. Varsinkin opettajankoulutuksen ja kasvatustieteen kentällä koulun ulkopuolelle suuntautuva yhteiskunnallinen ja kriittinen toiminta on harvinaista. Myös yhteiskunnallista tiedostamista lisäävät lähestymistavat, kuten demokratia- ja osallisuuskasvatus tai kriittisen ajattelun taidot, ovat vähäisessä roolissa niin peruskouluissa kuin opettajankoulutuksessakin. Esittelemme Lapset elämänsä valtiaiksi -hankkeen pitkäaikaisen projektikoordinaattorin kanssa käydyn keskustelun pohjalta hankkeen toimintaa sekä pohdimme taustalla vaikuttavan freireläisen kriittisen pedagogiikan ja sen tavoitteiden pedagogista ja tutkimuksellista antia myös opettajankoulutukselle. Kriittisen pedagogiikan keinoin on mahdollista syventää opettajaopiskelijoiden yhteiskunnallista ajattelua sekä terävöittää ymmärrystä kokemuksen, reflektion ja toiminnan yhteydestä.
Toimijuuden vahvistumisen edellytykset kuntouttavassa työtoiminnassa
Artikkelissa kysytään, miten osallistujien toimijuus voi vahvistua kuntouttavassa työtoiminnassa. Metodologisena lähtökohtana on institutionaalinen etnografia. Etnografinen tutkimusaineisto koostuu etnografisista haastatteluista ja osallistuvaan havainnointiin pohjautuvista kenttäpäiväkirja-aineistoista. Haastatteluaineisto analysoitiin sisällönanalyysillä. Analysoinnin kehyksenä sovellettiin toimijuuden modaliteettiteoriaa. Tutkimuksen tulokset havainnollistavat yhteiskunnan integraatiotehtävän ja emansipaation jännitteistä suhdetta. Tutkimustulokset lisäävät ymmärrystä siitä, miten motivaatio ja sitoutuminen, tarve kuntoutukselliselle toiminnalle ja myönteiset lähitulevaisuuden horisontit vahvistavat toimijuutta. Kuntouttavan työtoiminnan emansipatoriset elementit jäävät kuitenkin niukoiksi. Tämä johtuu kaventuneista tulevaisuuden näköaloista, ajallisesti rajallisesta jaksosta kuntouttavassa työtoiminnassa sekä toiminnan mahdollistamista vähäisistä myönteisistä siirtymistä.
Socionomstuderandes förståelse av begreppet delaktighet
Relationen mellan individ och samhälle är mycket central inom socialpedagogiken. I denna relation blir begreppet delaktighet relevant. Begreppet ges en bred och varierande innebörd i litteraturen, och därav väcktes intresset att studera hur socionomstuderanden förstått begreppet i sina examensarbeten. Artikeln grundar sig på en kvalitativ dokumentstudie av 36 examensarbeten. Stommen för innehållsanalysen utgjordes dels av dimensionerna deltagande, aktörskap och tillhörighet i begreppet delaktighet (Nivala och Ryynänen 2013), dels av de fyra socialpedagogiska kunskapsfälten (Madsen 2006). Resultaten visar att aspekterna som berör deltagande och tillhörighet i begreppet delaktighet främst är relaterade till ett klientperspektiv dvs. vad dessa betyder ur klientens synvinkel. Aspekterna som tangerar aktörskap begränsas till ett professionsperspektiv dvs. hur professionella i olika verksamhetsmiljöer kan stöda och stärka klientens aktörskap. Bland de examensamensarbeten som granskades finns det en stark anknytning till delaktighet på den individuella, relationella och institutionella nivån, medan kopplingen till delaktighet på den samhälleliga nivån är svag.
Tutkin artikkelissa sosiaalisen luottamuksen muodostumista ryhmäprosessina. Käsitteellistän sosiaalista luottamusta relationaalisesti ja intersubjektiivisesti vuorovaikutuksessa kehkeytyvänä ilmiönä, ja pidän sitä keskeisenä resurssina yhteiskuntaan ja sen yhteisöihin kiinnittymisessä. Empiirisenä tapaustutkimuksena hyödynnän kahden ammatillisen opiskelijaryhmän (A ja B) vuorovaikutusta ryhmähaastattelutilanteessa. Aineiston analyysissa sovellan keskustelunanalyysin työkaluja. Ryhmä A:ssa puheenvuorot ja vuorovaikutukseen osallistuminen jakautuivat epätasaisesti eikä ryhmällä ollut valmiuksia säädellä itse omaa yhteistoimintaansa. Ryhmä B ilmeni vuorovaikutuksen suhteen tasapuolisena sekä ruokki jäsentensä yhteistyötä, aktiivista osallistumista ja tuotti myönteistä palautetta kaikille ryhmän jäsenille. Esitän, että ryhmä B antaa jäsenilleen ryhmä A:ta paremmat valmiudet sosiaaliseen luottamukseen sekä sitä tukeviin toimintatapoihin. Keskeiseksi selittäväksi tekijäksi ryhmien vuorovaikutuksessa nousi oppilaitosten ja ryhmänohjaaja-opettajien panos ja rooli ryhmien yhteistyökyvyn rakentajina. Sosiaalipedagogiikan ja koulutuspolitiikan näkökulmasta tulokset kertovat, että sosiaalista luottamusta sekä laajemmin yhteisöllisyyttä ja yhteisöihin kasvamista on mahdollista ohjata ja harjoitella aktiivisesti. Koulut ja oppilaitokset ovat luonteva toimintaympäristö tehdä tätä, mutta se edellyttää oppilaitosten henkilökunnalta valmiuksia ja resursseja.
Osallistava pedagogiikka liikuntakasvatuksessa
Lasten ja nuorten kasvaneet hyvinvointi- ja terveyserot sekä syrjäytymisen uhka ovat kohdistaneet yhteiskunnallista keskustelua lasten ja nuorten yhdenvertaisuuteen ja suunnanneet resursseja ennaltaehkäisyyn kuten koulun kerhotoiminnan kehittämiseen. Tämän tutkimuksen aineisto on kerätty alakoulun liikuntakerhoista. Niihin olivat saaneet kutsun lapset, joilla ei ollut ohjattua liikuntaharrastusta. Tutkimuksen tavoitteena on ymmärtää paremmin osallisuuden tukemista liikuntakasvatuksessa. Minkälaiset asiat liikuntakerhossa mahdollistavat lasten mielestä mieluisan liikuntakerhokokemuksen ja miten lasten osallisuutta tuetaan liikuntakerhossa? Tarkastelun apuna käytetään bell hooksin kehittämää osallistavaa pedagogiikkaa (engaged pedagogy), jonka tavoitteena on luoda tasa-arvoinen oppimisyhteisö. Koulun kerhot osoittautuivat osallisuuden tukemiselle otolliseksi liikuntaympäristöksi. Liikuntakerhojen yhdenvertainen ja turvallinen ilmapiiri rohkaisi lapsia oman mielipiteen ilmaisuun ja aktiivisen roolin ottamiseen kerhon toiminnasta sekä tuki yhdessä tekemisen kulttuuria.
Pelit ja pelillisyys houkuttelevat nuoria osallistumaan ja tuottavat osallisuutta – esimerkkinä kaksi kehittämishanketta
Nuorten osallisuuden toteutumista kehittämistoiminnassa haastavat usein hanketoiminnan lähtökohdat, joissa tavoitteet ja toiminnot on ainakin osittain määritelty ennen nuorten osallistamista. Pelillistäminen on keino motivoida ja innostaa nuoria toimintaan. Tässä artikkelissa kerrotaan, miten nuorten osallistumista tuettiin Matti – Miesten matkat työhön (ESR 2016–2018) ja Versus (THL Terveyden edistämisen määräraha 2017–2019) -hankkeissa. Artikkelissa tarkastellaan, miten osallisuus ja kokemus osallisuudesta kehittyivät osallistumisen myötä. Tutkimuskysymyksenä on, onko hankkeissa toteutettu pelillisyys vahvistanut osallistujien osallisuutta, ja jos on, millä tavoilla. Käytämme tässä artikkelissa molemmissa hankkeissa kerättyä aineistoa. Matti-hankkeessa tuotettiin aineistoa hankearviointia varten haastattelemalla nuoria ja samaa aineistoa käytettiin myös tässä tutkimuksessa. Versus-hankkeessa osallistettiin nuoria mukaan kehittämistyöhön palautekyselyjen ja ryhmähaastattelujen avulla. Versus-hankkeen palauteaineistoa otettiin tarkempaan analyysiin osallisuuden kokemuksen tunnistamiseksi. Aineisto osoittaa, että osallisuuden kokemus on nuorille monimuotoinen. Osallistuminen tuotti heille uuden oppimista ja kompetenssia, omaehtoisuutta ja autonomiaa, vaikuttamismahdollisuuksia ja yhteenkuuluvuuden tunnetta.
Copyright (c) 2020 Sosiaalipedagoginen aikakauskirja
What field education experiences do social services students regard as meaningful?
Mitä työharjoittelukokemuksia sosionomiopiskelijat pitävät merkityksellisinä? Tämän tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, millaisia työharjoittelukokemuksia sosionomiopiskelijat (N=113) pitivät merkityksellisinä. Tutkimuksen teoreettisena viitekehyksenä on ”elämän tarkoituksen” määritelmä (Damon, Menon & Bronk 2003). Auttamisammatin tavoittelu määritellään elämän tarkoitukseksi, mikäli se on henkilökohtaisesti merkityksellinen pitkän tähtäimen tavoite, joka tietoisesti toteutetaan muiden hyödyksi. Laadullisen ja määrällisen aineiston perusteella opiskelijoiden merkittävät kokemukset koskivat yhteisöllisyyttä sekä ammattiin ja itseen liittyvään oppimista. Luottamus omiin auttamisen ja sosiaalisen asianajon taitoihin kasvoi harjoittelun aikana, ja opiskelijat kokivat vähemmän tarvetta etsiä elämän tarkoitusta. Auttaminen vaikuttaa olevan tärkeä elämäntavoite opiskelijoille, mutta sen prososiaalisten merkitysten eksplisiittinen reflektointi ei ole kuitenkaan ilmeistä.
Kenellä on oikeus kasvattaa? Kenellä velvollisuus?
Luottamus yhteiskunnallisissa ja pedagogisissa suhteissa
Miesten kansalaistalo Mattilassa tehdään uudenlaista miestyötä
Mattila on Setlementti Tampere ry:n Miesten kansalaistalo, jossa tehdään uudenlaista miestyötä ennaltaehkäisevänä kansalaistoimintana. Kirjoituksessa selvitetään Mattilan teoreettisia lähtökohtia eli yhteisösosiaalityötä, freireläistä sosiaalipedagogiikkaa ja uudenlaista miestyötä. Lisäksi selvitetään Mattilan toiminnallisia ratkaisuja ja työskentelyn käytäntöjä Mattilan arjessa. Tarkemmin kuvataan mieslähtöisen kansalaistoiminnan toteuttamista arjessa ja arjen työssä. Uudenlaisessa miestyössä keskeistä on tehdä ero yksilöihin kohdistuvan asiantuntija- ja ongelmakeskeisen auttamistyön sekä miesten tasavertaisuuteen perustuvan yhteisöllisen työn välille. Mattilaan ovat tervetulleita kaikenlaiset miehet ikään, uskontoon, seksuaaliseen suntautumiseen, etniseen taustaan jne. katsomatta. Olennaista on edistää erilaisten miesten välistä dialogia.
Mistä itseymmärryksen ja identiteetin rakennuspuut?
Lähiyhteisöä pidetään sosiaalipedagogiikassa tärkeänä kasvatuksellisena tekijänä, ja Ferdinand Tönniesin (1855–1936) Gemeinschaft ja Gesellschaft -teorian katsotaan vaikuttaneen personalistisen sosiaalipedagogiikan teoriaperinteeseen. Yhteisöksi käännettynä Gemeinschaft välittyy lämpimänä ja tavoitellumpana kasvatusympäristönä kuin kylmäksi ja laskelmointiin perustuvaksi katsottu yhteiskunta eli Gesellschaft. Tässä artikkelissa tarkastelen, millainen yhteisömuoto Tönniesin Gemeinschaft olisi ja olisiko se sosiaalipedagogisesti tavoiteltava kasvatusympäristö. Tarkastelen Gemeinschaftia sosiaalipedagogiikan yleisen ja erityisen tehtävän näkökulmasta hermeneuttisesti. Tulkintaa rakennan Tönniesin vuonna 1887 ensimmäisen kerran julkaistun Gemeinschaft und Gesellschaft -teoksen kahdeksannen painoksen, sen englanninkielisten käännösten ja teoksesta aiemmin tehtyjen tutkimusten pohjalta.Tehdyssä tulkinnassa Gemeinschaft määrittyy ideaalikäsitteeksi, joka kuvaa yksilön spontaaniin tahtoon eli Wesenwilleen perustuvaa yhteisömuotoa. Sosiaalipedagogiikan yleisen ja erityisen tehtävän näkökulmasta tarkasteltuna Gemeinschaft tarjoaa yksilöä kokonaisvaltaisesti sivistävän ja sosialisaatiota tukevan kasvuympäristön, mutta se torjuu kriittisyyden ja emansipatoriset pyrkimykset. Tällöin muodostuu tarve yksilön autonomian tukemiseen ja reflektiivisen tietoisuuden herättämiseen. Gemeinschaftista tulkinnassa muodostunut kuva eksklusiivisena ja eriarvoisuuteen perustuvana sosiaalisena kokonaisuutena ei näyttäydy tavoiteltavana kasvuympäristönä, jos sellaisena pidetään tasavertaisessa ja vastavuoroisessa suhteessa vapaasta tahdostaan toimivien persoonien muodostamaa kokonaisuutta.Tönnies itse määrittää Gemeinschaftin ja Gesellschaftin mittavälineiksi, joilla voidaan hahmottaa reaalimaailman sosiaalisia kokonaisuuksia ja tarkastella yksilön rationaalistumiskehitystä. Reaalimaailmasta niitä tai niiden taustalla olevia tahtomuotoja ei ole mahdollista puhtaana löytää.
sosiaalipedagogiikan yleinen ja erityinen tehtävä
Copyright (c) 2022 Sosiaalipedagoginen aikakauskirja
Studies have shown that when clients experience empathy during their interactions with empowerment professionals, the results of the work are better (Gerdes & Segal 2011). Empathy has also been shown to reduce burnout and protect against secondary traumatic stress in professionals (Wagman, Geiger, Shockley & Segal 2014). This analysis examines and asks what an empowering professional is and what ”qualified” empathy is all about? How can it be learned and taught effectively in higher education contexts? In this paper, we will describe how teaching and learning to use empathy has been a part of studies for Social Services students. We argue that professional empathy can be approached in multisensory ways when studying empathy (e.g. Austring & Sørensen 2006). In our case, we have used traditional learning and teaching methods alongside creative methods such as visual arts and drama as ways to learn and teach empathy. Social pedagogically speaking, professional empathy is not just seen as a ’tool’ or ’thinking framework’ in encountering clients, increasing empowerment, or supporting the process of inclusion, but it can also be seen as one of the core competencies for students (as future professionals). It also has an important role in their professional growth and activities. This paper presents results of the project called ”Qualified Empathy” (2015–2017, NORDPLUS). The project took place in the Helsinki Metropolia University of Applied Sciences, as well as in Norway and Denmark as a way to develop diverse and creative teaching and learning methods to help Social Services students (N=47) to learn and develop more professional empathy skills as part of the course. As a part of this review, we have paid attention to individual descriptions as well as to pedagogical perspectives on how empathy can be learned and taught in higher education. We will also consider what needs to be addressed in the teaching and learning contexts in the future. The text combines a social pedagogical approach to the learning and teaching of empathy. *** Tutkimuksin on osoitettu, että työn tulokset ovat parempia, jos asiakkaat saavat kokea empatiaa vuorovaikutuksessaan ammattilaisten kanssa (Gerdes & Segal 2011). Toisaalta empatian on todettu vähentävän myös työntekijöiden loppuun palamista (Wagman, Geiger, Shockley & Segal 2014). Tässä katsauksessa tarkastellaan ammatillista empatiaa ja sen oppimista ja opettamista korkeakoulukontekstissa. Kysymme tässä tekstissä, mitä ammatillinen empatia on ja miten sitä voidaan oppia ja opettaa korkeakoulukontekstissa. Ammatillisella empatialla tarkoitetaan tässä yhteydessä moniaistillista tapaa oppia ja opiskella empatiaa (esim. Austring & Sørensen 2006). Tällöin perinteisten oppimis- ja opetusmenetelmien rinnalla myös luovat menetelmät kuten kuvataide ja draama ovat keskeisiä tapoja oppia ja opettaa empatiaa. Sosiaalipedagogisesti ajateltuna ammatillinen empatia ei ole vain ”työväline” tai ”ajattelukehikko” asiakkaan kohtaamiseen, voimaannuttamiseen tai osallistamiseen, vaan se voidaan nähdä myös keskeisenä opiskelijan (tulevan ammattilaisen) ammatillisen kasvun ja ammatillisen toiminnan ytimenä, sosiaalipedagogisena sydämenä. Tässä katsauksessa esitellään NORPLUS-hankkeen ”Qualified Empathy” (2015–2017) aikana Metropolia Ammattikorkeakoulussa ja sen kumppanikorkeakouluissa kehitettyjä monimuotoisia ja luovia opetus- ja oppimismenetelmiä, joiden avulla sosionomiopiskelijoille (n=47) opetettiin empatiaa osana opintojaksoa. Huomio kiinnittyy yksilöllisten kokemusten lisäksi pedagogiseen näkökulmaan, kuinka empatiaa voidaan oppia ja opettaa ja millaisia asioita siinä yhteydessä tulisi huomioida. Teksti yhdistää sosiaalipedagogisen lähestymistavan empatian oppimiseen ja opettamiseen.
Vuoden 2017 alussa joukko yhteiskuntatieteilijöitä ja tanssi- ja teatteriammattilaisia järjesti kaksi maahanmuuttoaiheista Puhekupla-tilaisuutta helsinkiläisessä lähiöbaarissa. Tilaisuuksissa käsiteltiin maahanmuuttoa tutkimustietoon perustuen, esittävän taiteen keinoin, yhdessä baarin asiakkaiden kanssa. Taustamateriaalina käytettiin sosiaalipsykologian alan tutkimuksia, jotka tarkastelivat maahanmuuttajien identiteettiä ja asemaa Suomessa sekä maahanmuuttajien ja suomalaisten tapoja käsitellä monikulttuurisuutta ja jäsenyyttä suomalaisessa yhteiskunnassa. Tavoitteena oli lähestyä tätä ajankohtaista ja kiistanalaistakin aihepiiriä draaman ja keskustelun kautta, tavalla, joka purkaa rajalinjoja ja vastakkainasettelun sijaan tuottaa epätodennäköisiä kohtaamisia, aidosti vastavuoroisia oppimiskokemuksia ja uudenlaisia näkökulmia kaikille osapuolille. Menetelmällisesti tilaisuuksien suunnittelua inspiroivat yhteiskunnallisen ja osallistavan teatterin käytännöt, erityisesti brasilialaisen Augusto Boalin (1931–2009) kehittämät yleisön osallistumiseen perustuvat toimintamallit, kuten forumteatteri. Tässä katsaustekstissä esittelemme Puhekupla-tilaisuuksiin johtanutta prosessia ja reflektoimme siitä kertyneitä kokemuksia Tavoitteemme on kirjata läpikäymämme prosessi näkyväksi, pohtia sen merkityksiä sekä onnistumisten ja ongelmien paikkoja, oppia itse ja olla inspiraationa muille. Katsausteksti tarjoaa myös uudenlaisen näkökulman tieteen popularisoimiseen. Kyse ei ole vain tiedon välittämisestä uusille yleisöille vaan tieteen- ja taiteentekijöiden yhdessä yleisön kanssa luomasta kokonaisvaltaisesta prosessista, jossa yhteiskunnallisesti merkittäviä asioita työstetään osallistavan teatterin keinoin, tutkimustietoa hyödyntäen ja sitä edelleen prosessoiden.
Katsauksemme tarkastelee sosiaalipedagogisesti Jyväskylän kaupungin Nuorisopalveluiden etsivän nuorisotyön Akku-ryhmää. Avoin ja toiminnallinen ryhmätoiminta on kohdennettu 15–29-vuotiaille nuorille. Etsivän nuorisotyön tavoitteena on edistää sellaisten nuorten yhteiskunnallista osallisuutta, joiden opiskelu- ja työelämätavoitteet ovat mutkistuneet tai joille nämä tavoitteet eivät ole vielä mahdollisia tai ajankohtaisia. Etsivä nuorisotyö on usein yksilökeskeistä, mikä tekee Akun toiminnasta poikkeuksellista. Toiminnan tavoitteena on tukea nuorta selviytymään arjessaan, auttaa nuorta tulevaisuuden suunnittelussa sekä ohjata tarvittaviin palveluihin. Akku-ryhmä mahdollistaa yhteisön, joka tarjoaa psykososiaalista tukea sekä luo yhteenkuuluvuuden, osallisuuden ja yhteisöllisyyden tunteita. Se myös vahvistaa sosiaalisia valmiuksia olemalla kasvualusta vuorovaikutussuhteiden luomiselle. Toiminta tuo positiivisia kokemuksia arkeen ja lisää siten mielen hyvinvointia, edistää päihteettömyyttä sekä vahvistaa päihde- ja mielenterveysongelmilta suojaavia tekijöitä. Havaitsimme, että Akku-ryhmässä on useita sosiaalipedagogisia toimintaperiaatteita ja että sosiaalipedagogiikka on toimintaa ohjaava viitekehys. Toiminnassa on sovellettu useita ydinkäsitteitä kuten dialogi, pedagoginen suhde, yhteisö, osallisuus, toiminnallisuus ja innostaminen. Akku-toiminnan toteuttamismalli ja jäsentymättömät käytänteet tavoitteiden seuraamisen osalta vaativat vielä kehittämistä. Vastaavan toiminnan järjestämiselle on tarvetta etsivässä nuorisotyössä.
Kokemuksia solidaarisuustalouden tekemisestä
Tässä tekstissä kuvaamme, millaisen yhteistoiminnan opettelemisen tilan solidaarisuustalouden tekeminen voi mahdollistaa. Katsaus perustuu omiin kokemuksiimme yhteistoiminnan käytäntöjen opettelusta ja muotoutumisesta joensuulaisessa Kulttuuriosuuskunta Laiturissa. Vegaanikahvilaa vapaaehtoisvoimin ylläpitävän Laiturin sääntöihin on kirjoitettu, että osuuskunta harjoittaa vaihtoehtoista taloutta ja toimii solidaarisuustalouden periaatteiden mukaan. Tarkastelemme osallistumisen edellytyksiä yhteisössä syntyneiden toimintaperiaatteiden ja käytäntöjen näkökulmasta. Tiedolla on keskeinen hierarkioita luova ja purkava rooli. Sen saatavilla olemiseen ja paikantuneisuuteen sekä erilaisiin asiantuntijuuden tilanteisiin on tärkeää kiinnittää huomiota. Tieto onkin yhteisvaurautta, yhdessä tuotettua ja jaettua, sillä kukaan ei voi tietää yksin kaikkea. Laiturin olemassaolo perustuu yhteistoimintaan. Lähtökohtaisesti toiminta on kaikille avointa, mutta siitä huolimatta erilaisia toimija-asemia syntyy esimerkiksi toimijoiden kiinnostuksen kohteisiin tai osallisuuden kokemuksiin perustuen. Yhteistoiminta mahdollistaa aktiiviseksi talouden toimijaksi tulemisen, kun talous näyttäytyy arkisina neuvotteluina ja päätöksentekotilanteina. Toimintaan osallistumisen myötä yksilöiden kriittinen tietoisuus lisääntyy ja laajentaa toimintamahdollisuuksia: yhteiskunnan muuttaminen vaikuttaa mahdolliselta muissakin yhteyksissä.
Nykytaidekasvatus toisintekemisenä ekososiaalisten kriisien aikakaudella
Artikkelin tarkoituksena on pohtia nykytaidekasvatuksen mahdollisuuksia haastaa modernismin oletuksia – järkiperäistämistä ja yksilökeskeisyyttä, välineellistämistä ja kulutuskeskeisyyttä, mekanismia ja uskoa jatkuvaan kasvuun sekä keskusta-ajattelua – ja näin toimia ekososiaalisena oikeudenmukaisuuskasvatuksena. Ekososiaalisen oikeudenmukaisuuden viitekehys auttaa näkemään sosiaalisten ja ekologisten ongelmien yhteyden, ja se antaa myös kasvattajalle välineitä modernistisen maailmankuvan ja ihmiskäsityksen haastamiseen. Ensiksi artikkelissa tarkastellaan sitä, miten nykytaiteesta ammentavat moniaistisuutta ja yhteisöllisyyttä korostavat taidekasvatusprojektit voivat haastaa järkiperäistämisen ja yksilökeskeisyyden ylivaltaa ja auttaa kasvamaan kohti kokonaisvaltaista kehollista maailmasuhdetta. Toiseksi artikkelissa pohditaan sitä, miten konkreettisen aineellisen lopputuloksen sijaan taiteen prosessiluonteisuutta ja aineettomuutta korostava nykytaidekasvatus voi haastaa välinearvoista ja kuluttamiseen keskittyvää elämäntapaa ja kutsua myös esiin itseisarvoista todellisuuskäsitystä. Kolmanneksi artikkelissa ehdotetaan, että taidekasvatus määriteltäisiin uudestaan niin, ettei se korostaisi mekaanista ja kehitysuskoista suhtautumista taiteen tekemiseen ja oppimiseen, vaan innostaisi ihmiset taiteellisten kokemusten avulla heittäytymään tuntemattomaan ja havahtumaan uudenlaiseen ymmärrykseen. Neljänneksi artikkeli tarkastelee sitä, kuinka nykytaidekasvatus voi opettaa kriittisyyttä mies-, ihmis- ja etnokeskeistä ajattelua kohtaan ja auttaa näin arvostamaan maailman moninaisuutta ja vastavuoroisuutta. Lopuksi artikkelissa esitetään, että juuri vaihtoehtoisissa ajattelumalleissa ja toisintekemisessä piilee nykytaiteen merkittävin pedagoginen mahdollisuus muutoksessa kohti kestävämpää tulevaisuutta.