Suomen Sukututkimusseuran Vuosikirjan ensimmäinen vuosikerta julkaistiin sen perustamisvuonna 1917. Vuosikirjassa on yli 100 vuoden ajan julkaistu useita kymmeniä laajoja sukuartikkeleita, jotka edustavat suomalaista sukututkimusta parhaimmillaan. Vuosikirjassa julkaistaan myös henkilöhistoriaa ja matrikkelityyppistä aineistoa. Artikkeleita julkaistaan molemmilla kotimaisilla kielillä. Vuosikirja on luokiteltu Julkaisufoorumin tasoluokkaan JUFO 1. Suomen sukututkimusseuran Vuosikirja on välittömästi avoin julkaisu, joka julkaistaan Journal.fi-alustalla. Vuosikirja kuuluu CC BY-NC-ND -lisenssin alaisuuteen.
Monikulttuurisia sijaisperheitä: venäläiset ottolapset inkerinsuomalaisissa kasvattiperheissä 1800-luvulla
Artikkeli käsittelee sijaisperheen ja lapsen suhdetta historiassa, sijaisvanhemmuuden käytäntöjä ja valtiollista sosiaalipolitiikkaa orpolasten sijoittamiseen liittyvissä kysymyksissä Inkerissä 1800-luvulla. Kuolleisuus oli korkea, ja useat lapset menettivät vanhempansa, kuten myös lehtolapset joutuivat erilleen yksinhuoltajaäideistään. Näille orpolapsille perustettiin löytölastenkoteja. Koska orpojen virta näihin laitoksiin oli iso ja luonteeltaan jatkuva, päätettiin antaa orpolapsia kasvatettaviksi myös sijaisperheisiin, mukaan lukien inkerinsuomalaiset kasvattiperheet. Inkerin kirkko, inkerinsuomalaiset kyläyhteisöt ja paikalliset viranomaiset tekivät sujuvaa yhteistyötä keskenään orpojen sijoittamisessa kasvattiperheisiin. Sijaisvanhempien toiminta oli vapaaehtoista ansiotoimintaa. Riippumatta syntyperästään orpolapset kirjattiin venäläisiksi ortodokseiksi eivätkä he saaneet vaihtaa uskontoaan, ja paikallinen ortodoksipappi oli velvollinen huolehtimaan heidän hengellisestä kasvatuksestaan. Tämän takia ottolapset eivät päässeet mukaan sijaisvanhempiensa samaan kirkolliseen yhteisöön, ja tämä saattoi vieroittaa lapsia ottovanhemmistaan. Osa ottolapsista muutti pois aikuisiässä. Kuitenkin muut aikuistuneet venäläiset orpolapset kasvoivat osaksi inkerinsuomalaisia kyläyhteisöjä. He saattoivat päästä myös työyhteisöjen jäseniksi teollisuuslaitoksilla, joilla ottovanhempansa työskentelivät. Näin ollen inkeriläiset kylät olivat monikulttuurisia, ja niissä asui rinnakkain ainakin kahta kansallisuutta – inkerinsuomalaisia ja venäläisiä kasvaneita orpolapsia.
Copyright (c) 2023 Suomen Sukututkimusseura ja kirjoittaja
Varsin monipuolinen tasavallan presidentti
Presidentin sukujuurten selvittäminen on perinteinen osa Suomen Sukututkimusseuran toimintaa. Tehtävän suorittaminen on kuitenkin muuttunut internetin myötä, ja se on osittain korvannut perinteiset selvitysmenetelmät ja julkaisualustat. Tällä hetkellä sukututkimuksessa Geni -sivustolla on lähes monopoliasema. Yksi katsotuimmista sukupuista on ollut Alexander Stubbin, Suomen 13. presidentin, sukukaavio. Geni on israelilainen yritys, jonka talkoolaiset ympäri maailmaa kokoavat yhteistä sukupuuta. Maailmanlaajuisesti henkilöitä on tallennettu lähes 200 miljoonaa ja Suomen mittakaavassa miljoonia. Sivusto on laajenemassa DNA-tutkimuksen puolelle, ja välillä on väläytelty maksumuuria. Sivuston suhteen ei kannata olla liian sinisilmäinen, vaan sitä on tarkasteltava kriittisesti.
Copyright (c) 2025 Suomen Sukututkimusseura
Oppineiden ja kaupunkilaisten magia sekä magiakirjallisuus 1600-luvun Turussa
Noitaoikeudenkäyntien pahin aalto Ruotsin puolella alkoi olla jo ohi 1660-luvulla, kun noita­hysteria ja vainot levisivät Suomeen. Varsinainen noitavaino koettiin Ahvenanmaalla, mutta myös Pohjanmaalla, Varsinais-Suomessa ja Viipurissa käytiin oikeutta noitia vastaan. Suomalaisissa noitaoikeudenkäynneissä esiintyy joukko kirjoja, joista suurin osa kuuluu osaksi ”läntisen oppineen magian” perinnettä.1 Turkuun perustettiin Suomen ensimmäinen yliopisto, Kuninkaallinen Turun Akatemia, vuonna 1640. Kirjoissa esiintyvää magiaa ja taikuutta kykenivät ymmärtämään vain luku- ja kielitaitoiset säätyläiset sekä akatemian oppineet, joilla oli myös pääsy kirjastoihin. Kabbalistisiksi kutsuttuja magiakirjoja oli Pietari Brahen mukaan jokaisessa suuressa kirjastossa. Turussa monet luku- ja kielitaitoiset oppineet yrittivät toteuttaa kirjoista löytyviä taikoja. Osa heistä jäi kiinni ja joutui vastaamaan teoistaan. Turun akatemiassa vaikuttaneet lukutaitoiset taikuudesta syytetyt kuuluivat enemmän oppineisiin magianharjoittajiin kuin kansan parissa itseoppineisiin ”perinteisiin” noitiin tai heiksi väitettyihin
Adoptiolasten kautta moneen sukuun syntyy sukuhaaroja, joilla ei välttämättä ole geneettistä yhteyttä suvun kantavanhempiin. Porilais-viipurilainen Cloubergien kauppias- ja pankkimiessuku on sellainen. Porilaisen merikapteeni ja kauppias Lars Henrik Cloubergin avioituessa kappalaisentytär Kristina Elisabet Haberfeltin kanssa sai hän myötäjäisinä myös Haberfeltin edellisvuonna syntyneen pojan Herman Nathanaelin.
Lähes sata vuotta sitten ilmestyi Eino Wälikankaan laaja tutkimus ”Löfving-suku Suomessa” Suomen Sukututkimusseuran Vuosikirjassa nro 10 (1926). Työnsä perusteellisuudesta huolimatta Wälikangas joutui toteamaan, että keskeisiä Löfving-sukuun liittyviä kysymyksiä jäi häneltä selvittämättä. Niitä olivat Löfving-suvun alkuperä ja yhteys Löwe-aatelissukuun, Hollolassa ja Karjaalla eläneiden Löfving-käsityöläissukujen yhteys säätyläis­sukuun sekä tunnetun 1700-luvun alkupuolella vaikuttaneen vakoojan ja sissin Tapani Löfvingin sukujuuret. Tässä artikkelissa vastataan näihin kysymyksiin. Lisäksi esitetään Wälikankaan laatimiin sukutauluihin täydennyksiä erityisesti Löfving-suvun jäsenten virkaurien osalta, jotka useissa tapauksissa nostivat heidät Venäjän vallan aikaisessa hierarkiassa aatelissäätyyn. Wälikangas liitti artikkeliinsa myös kuvauksia henkilöistä, joiden hän katsoi mahdollisesti kuuluvan samaan Löfving-sukuun, ja heidän sijoittumistaan sukupuuhun tarkastellaan artikkelin lopuksi.
Nimismies Carl Gustaf Sagulin ja Suomen sodan Tammela
Suomen sota alkoi 21. helmikuuta 1808, kun Venäjän armeija ylitti Ruotsin valtakunnan itärajan. Vain kuukautta myöhemmin koko eteläinen Suomi oli pysyvästi venäläisvallan alla. Pohjanmaalla ja Savossa käytiin kesän aikana kiivaita taisteluita, mutta syksyn tullen ruotsalaisten oli pakko suostua Olkijoen aselepoon (19.11.) ja vetäytyä Kemijoen taakse. Tämä käytännössä lopetti sotatoimet Suomen alueella, vaikka muodollisesti rauha solmittiinkin vasta Haminassa syksyllä 1809.
Syksy 1721 oli Suomelle ainutlaatuinen. Isoviha päättyi rauhansopimukseen, ja venäläiset sotilaat vetäytyivät maasta. Jalkaväki laivattiin Helsingistä Pietariin, ja ratsuväki sekä kasakat kulkivat Hämeenlinnan kautta Kymijoen ylittäen Venäjälle. Miltä Hämeenlinnan maisema näytti, kun se tyhjeni venäläisistä ja viimeisetkin läpikulkeneet joukot poistuivat? Artikkelissa luodaan kahden alkuperäislähteen tietojen avulla mahdollisimman tarkka kuva kaupungista tuona erikoisena hetkenä.
Osmaniupseeri Ibrahim A˘gan leski Raziye Beckdesch ja ruotsalainen välskäri
Johan ja Ulrika Beata Tanton elämä on osoitus siitä, miten dynaaminen Ruotsin valtakunta oli 1600-luvun lopulla ja 1700-luvun alussa. Valtakuntaan muutti asukkaita eri puolilta Eurooppaa. Valtakunnan sisällä tapahtui muuttoliikettä lähinnä taloudellisista ja hallinnollisista syistä. Ulrika Beata Tanto tuotiin valtakuntaan sotasaaliina nykyisen Slovakian alueelta. Hänen kohtalonsa on myös esimerkki sodan vaikutuksesta yksilön elämään 1600-luvun Euroopassa. Tukholmalaissyntyinen Johan Tanto puolestaan sai palveluspaikkansa armeijan välskärinä Suomesta, ja tämän myötä pariskunnan kohtalot kietoutuvat Suomeen eri paikkakunnille. Johan ja Ulrika Beata Tanton elämästä 1600-luvun lopun ja 1700-luvun alun Länsi-Suomessa on säilynyt runsaasti tuomiokirjamateriaalia. Tanton palvelus armeijan välskärinä kuljetti perhettä Turusta välskärinpuustelleihin Tyrväälle ja Huittisiin, ja hänen kuoltuaan Ulrika Beatan vielä leskentilalleen Eurajoelle. Heidän tarinansa on myös kuvaus ulkopuolisuudesta ja outoudesta, jota heidän itsensä lisäksi kokivat myös muut heitä kohtaan. Tämä näkyi avioliitossa ja puolisoiden omissa lausumissa ja kirjoituksissa, joissa he korostavat ulkopuolisuuttaan. Ulrika Beatan elämästä jääneet asiakirjat kertovat myös aikalaisten suhtautumisesta tabuina pidettyihin asioihin ja tekoihin, kuten avioliitossa olleen henkilön harjoittamaan huoruuteen sekä äidin tekemään lapsenmurhaan. Suurvalta-ajan Ruotsi näyttäytyy pariskunnan elämässä mahdollisuuksien ja pettymysten tyyssijana.
Artikkeli seuraa Henrik Mattson Florinuksen elämää melkeinpä kehdosta hautaan. Kohtaamme kirkonmiehen, kielimiehen, suomen kielen uudistajan ja kirjailijan. Hän tekee kirjallista työtään papintyönsä ohella suurperheen keskellä. Kaksi vaimoaan Henrik joutuu saattamaan haudan poveen. Vasta kolmas avioliitto kestää Henrikin kuolemaan asti. Paimion kirkko nousee hänen toimestaan. Raamattu saa uuden suomenkielisen asun ja kirkkolaki kääntyy suomeksi hänen kirjoituspöytänsä ääressä. Kirjallinen työ tuntuu kantavan läpi senkin järkytyksen, jonka hänen oma poikansa hänelle aiheuttaa. Ympyrä sulkeutuu, kun Paimion kirkko tarjoaa Henrikille viimeisen leposijan.
Kaarinan Haritun yksinäisrustholli Spåra- suvun ajalla 1628–1932
Spåra-suvun historia Kaarinan pitäjän Haritussa – nykyisin kaupunginosa Turun kaupungissa – alkaa 1620-luvun lopulla, kun Turun pormestari Erik Olofsson Spåra-Hakola osti kylän kaksi tilaa. Hän yhdisti ja myi ne vuonna 1640 pojalleen Olof Erikssonille, josta alettiin käyttää nimitystä Olof Harittu. Pormestarin poika Olof Harittu toimi Piikkiön ja Kaarinan käräjäkunnan nimismiehenä vuosina 1643–1670, kuten hänen leskensä Elisabet Axelsdotter kuolemaansa vuoteen 1674. Myös heidän poikansa Henrik Olofsson Harittu oli nimismiehenä vanhempiensa jälkeen vuoteen 1711. Hänen poikansa Henrik Henriksson Harittu avusti isäänsä tehtävässä tämän viimeisinä virkavuosina, ja toimi itse ainakin vuodesta 1708 vuoteen 1722 Piikkiön ja Kaarinan jahtivoutina. Haritun tila kärsi suuret vahingot isossavihassa, mutta toipui 1700-luvulla niin, että vaurautta riitti lainattavaksi korkoa vastaan Turun säätyläisillekin. Suku jatkui tilalla vuoteen 1900-luvulle. Olof Haritun toinen poika Erik Olofsson sai 1600-luvun loppupuolella Haritun lähikylän Ilpoisten kaksi tilaa, joista muodostui hänen suvulleen Isotalo. Keskityn tässä artikkelissa pääasiassa suvun kohtaloihin Ruotsin ajalla tuomiokirjoihin merkittyjen oikeusjuttujen kautta. Suvun jäseniä muutti Kaarinan lisäksi 1900-luvun alkuun mennessä ainakin Lemun, Liedon, Maarian, Paimion, Paraisten, Piikkiön, Rymättylän ja Sauvon pitäjiin sekä Turun kaupunkiin.
Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmenttiin lokakuussa 1721 sijoitetut ruotsalaisrumpalit
Suomeen komennettiin syksyllä 1721 neljästä sotavuosina perustetusta ja rauhan tullen tarpeettomaksi käyneestä ylimääräisestä ruotsalaisesta ratsuväki- ja rakuunarykmentistä lähes 2400 sotilasta. Heidät sijoitettiin lokakuussa 1721 vajaalukuisten suomalaisrykmenttien täydennykseksi ennen niiden paluuta kotimaakuntiinsa. Samalla Uudenmaan ja Hämeen ratsuväkirykmentti muutettiin rakuunarykmentiksi, jonka seurauksena rykmentin soittajistoa jouduttiin muuttamaan. Ratsuväkirykmentin aikaiset trumpetistit korvattiin rumpaleilla, jotka saatiin lakkautetusta Uplannin säätyläisrykmentistä ja samoihin aikoihin lakkautetusta saksalaisesta von Düringin rakuunarykmentistä. Uudenmaan ja Hämeen rakuunarykmenttiin sijoitettiin kaikkiaan 15 ruotsalaista ja saksalaista syntyperää ollutta rumpalia. Ensisijainen tarkoitus oli selvittää, miten nämä maahanmuuttajarumpalit sopeutuivat sijoituspaikkakunnille, ja jäikö jotkut heistä pysyvästi Suomeen. Tutkimuksen edetessä ilmeni, että rumpalit asuivat milloin missäkin, eikä heille ollut osoitettu pysyviä virkataloja. Tämä siksi, että rykmentin sotaa edeltänyt virka- ja palkkausjärjestelmä virkataloineen oli sopeutettava vastaamaan rakuunarykmentin järjestelmää entisen ratsuväkirykmentin virka- ja palkkausjärjestelmän sijasta. Sopeuttaminen kesti vuoteen 1728. Rumpaleille uusi palkkausjärjestelmä merkitsi heidän asumisolojen heikentymistä, sillä vain kahdelle esikuntakomppanoiden 1. rumpalille osoitettiin oma virkatalo. Useimmat rumpalit joutuivat sijoituspaikkakunnilla asumaan palkkatalpalkkojensa nurkissa. Seurauksena saattoi olla riitoja ja jopa väkivaltaista käyttäytymistä. Tilanteita rauhoitettiin asuttamalla rumpali jopa toiseen pitäjään. Useimmat sopeutuivat kuitenkin paikallisyhteisöjensä elämään. Pitkittyneen sodan seurauksena väestön sukupuolijakauma maaseutuyhteisöissä oli vinoutunut. Nuoria naimattomia naisia ja leskiä oli runsaasti. Myös valtaosa rumpaleista oli maahan tullessa nuoria ja naimattomia, joten parisuhteiden muodostuminen oli nopeaa. Ainakin kymmenen 15:sta rumpalista avioitui Suomessa ja heille syntyi vähintään 44 lasta. Paikallisyhteisöä edustava puoliso, lapset sekä vakinainen pitkäaikainen virkasuhde sitouttivat maaseutuyhteisöihin. Vain kolme Suomessa avioitunutta rumpalia palasi Ruotsiin. Muut neljä maasta poistunutta olivat joko avioituneet jo ennen Suomeen tuloaan tai olivat naimattomia. Rumpalien komennus Suomeen muodostui monen osalta elinikäiseksi.
Porin läänin jalkaväkirykmentin vuoden 1808 kruununpalkkaluettelot
Sukututkijoiden keskuudessa on ajoittain tuotu ilmi mahdollisuuksia selvittää Suomen sotaan vuosina 1808–1809 osallistuneiden sotamiesten kohtaloita. Useimmiten viitataan Ruotsin sota-arkistossa säilytettävään Finska lönefordringskommittén 1810–1812 -kokoelmaan. Mainitun komitean tehtävänä oli selvittää sotaan osallistuneiden suomalaisten muonarahasaatavat Ruotsin valtiolta. Kansallisarkistosta löytyy luettelot sotamiehistä ja heidän kohtaloistaan niiden rykmenttien osalta, joissa sotamiesten vuosipalkasta vastasi kruunu. Tämä siksi, että kruunu sitoutui vakinaiseen sotilaanpitoon siirryttäessä vastaamaan Turun ja Porin sekä Uudenmaan ja Hämeen läänien jalkaväkirykmenttien sotamiesten vuosipalkasta. Muissa maakuntarykmenteissä vuosipalkan maksoi ruotu tai rusthollari. Porin läänin jalkaväkirykmentin sidos sisältää komppaniakohtaiset kruununpalkkaluettelot vuodelta 1808, joita on kolmin kappalein. Kaikki luettelot sisältävät vuonna 1808 palveluksessa olleet sotamiehet numerojärjestyksessä. Ensimmäisessä luettelossa ilmoitetaan kunkin miehen palvelukseenastumisvuosi, vuoden 1808 aikaiset palvelukuukaudet, palkkakertymä ja mikä tärkeintä, miehen kohtalo, ts. elääkö hän, onko hän joutunut sairaalaan, joutunut vangiksi, tullut ammutuksi tai muuta vastaavaa ja milloin. Toinen lähes samansisältöinen luettelo, josta palvelukseenasumisvuosi on jätetty pois, sisältää uutena tietona palkan kuittaajan, joka oli joko sotilas itse, sotilaan leski tai joku muu valtuutettu. Luetteloiden jälkeen on liitteinä kirkkoherrojen tai muiden viranomaisten antamat todistukset siitä, että palkan kuitannut edunsaaja on elossa. Niteen lopusta löytyy vielä kolmas sarja, jossa on vähäisiä jälkeenpäin tehtyjä lisäyksiä.
Varpasalon Hirvosten kantaisä Pentti Hirvonen (1709–1785) muutti 1730-luvun lopulla Varpasalon saareen Rääkkylässä. Tuomiokirjojen avulla hänen isäkseen on selvinnyt 20 kilometrin päässä Liperin Roukalahdella asunut Heikki Heikinpoika Hirvonen, jonka isä Heikki Hirvonen mainitaan asuneen Roukalahdella ainakin vuodesta 1681. Vanhemman Heikki Hirvosen syntyperää ei ole asiakirjalähteiden perusteella pystytty selvittämään. Lähdetietojen perusteella Pentti Hirvonen on ollut karjalainen kauppamies, joka on maanviljelyksen lisäksi hankkinut tuloja välittämällä kauppatavaroita. Taloudellinen aktiivisuus periytyi hänen jälkeläisilleen, jotka pystyivät kasvattamaan varallisuuttaan ja hankkimaan 1800-luvun alusta alkaen taloja mm. Jaaman, Niemisen, Oravisalon ja Rääkkylän kylistä sekä Pyhäselän Mulosta. Maakaupan vapautumisen myötä Pentti ja Elias Hirvonen saivat vuonna 1861 luvat perustaa maakaupat Rääkkylän kirkonkylään. Kaksi Juhana Hirvosta ja Simo Hirvonen taas toimivat kauppiaina Joensuussa. Aktiivisuus ilmeni sosiaalisen aseman nousuna, mikä näkyi suvun jäsenten toiminnassa seurakunnan ja kunnan luottamustehtävissä. Luonteenomainen piirre Varpasalon Hirvosen suvulle on ollut laaja verkottuminen avioliittojen kautta sekä suvun jäsenten kesken ja vastaavien muiden karjalaisten sukujen kanssa. Kantaisä Pentin kaikki kolme aikuisikään varttunutta lasta avioituvat kolmen onkamolaisen Mikko Simosen lapsen kanssa. Simosen liikemiessuvun kautta Varpasalon Hirvoset liittyivät laajaan Tohmajärvelle ja Kiihtelysvaaraan ulottuvaan sukulaisverkostoon. Suvun jäsenistä voidaan mainita mm. serkukset Pentti Heikinpoika Hirvonen (1764–1839) ja Pentti Pentinpoika Hirvonen (1766–1838) Varpasalosta, jotka saivat vuonna 1805 Suomen Talousseuran palkinnon taloissa tehdystä kiitettävästä työstä. Juhana Hirvonen (1798–1878) Varpasalosta sai vuonna 1854 ansioistaan Talousseuran suuren mitalin. Luottamustehtävissä toimi Jaaman Mikko Hirvonen (1810–1896), joka oli Rääkkylän kunnallislautakunnan ensimmäinen esimies. Kauppias Elias Hirvonen (1827–1910) Rääkkylän kirkonkylästä oli talonpoikaissäädyn valtiopäiväedustaja v. 1883. ”Kauppa-Pentti” Hirvonen (1826–1877) tuli puolestaan tunnetuksi talonpoikaisrunoilijana. Elinkeinoelämään jättivät merkittävät jäljet raatimies Simo Hirvonen (1839–1901) Joensuusta, joka keräsi mittavan omaisuuden sekä Johannes Wilhelm Hirvonen (1850–1883), joka oli Aamulehti-yhtiön ensimmäinen johtokunnan puheenjohtaja.
Otto Edvard August Hjelt (1823‒1913) oli Suomen autonomisen ajan viides arkkiatrin arvonimen saanut henkilö. Hän toimi Helsingin yliopistossa Suomen ensimmäisenä patologisen anatomian ja valtiolääketieteen professorina vuosina 1859‒1885 luoden perustan patologian opetustoiminnalle ja ollen mikroskooppisen solupatologian uranuurtaja Suomessa. Lääketieteellisen tutkimustyön ja opetustehtävien ohella Hjelt loi perustan Suomen terveydenhuollon lainsäädännölle laatimansa ja vuonna 1880 käyttöön otetun Suomen ensimmäisen terveydenhoitosäännöstön myötä. Hjeltin kirjallinen tuotanto käsittää noin 100 erilaista julkaisua lääketieteen ja luonnontieteiden aloilta, ja hänet mainitaan usein suomalaisen lääketieteen historian isäksi. Hänen poikkeuksellisen laaja-alainen toimintapiirinsä ulottui yliopistosta alkeiskouluihin, keskushallinnosta maalaiskuntiin, tiedeseuroista kristillisiin yhdistyksiin sekä arkistolaitoksesta käytännön historian tutkimukseen. Tämä artikkeli luo katsauksen Hjeltin monipuoliseen toimintaan hänen syntymänsä 200-vuotisjuhlavuonna.
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810 -julkaisun viitattu kirjallisuus ja verkkosivustot.
Copyright (c) 2021 Suomen Sukututkimusseuran Vuosikirja
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810, osa 4
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810 -julkaisun neljäs osa.
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810, osa 3
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810 -julkaisun kolmas osa.
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810, osa 2
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810 -julkaisun toinen osa.
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810, osa 1
Ruotsin peruukintekijät 1648–1810 -julkaisun ensimmäinen osa.
"Torneå den 4: Januarij 1809". 1808 års avlöningsrullor för Tavastehus läns infanteriregemente och Rautalampi kompani
Sveriges krigsarkiv (SKrA) fins icke-mikrofilmade rullor för Tavastehus läns infanteriregemente, vilket inte är allmänt känt. Rullorna förvaras i samlingen Finska regementen (FR) och finns bland Tavastehus läns Infanterie Regementes (TLIR) handlingar i kartong eller band nr 29. Den viktigaste av dessa rullor är 1773 års besiktnings- och kassationsmunsterrulla, som fattas i Militariasamlingen i Finlands Riksarkiv. Några rullor ger ny kännedom om manskapets förhållanden och öden under Finska kriget 1808–1809, särskilt de vid årsskiftet 1808–1809 daterade avlöningsrullorna för Livkompaniet, Överstelöjtnantens kompani och Rautalampi kompani för år 1808. Det är omöjligt att renskriva alla ovannämnda avlöningsrullor, men jag har tagit som exempel Rautalampi kompanis rullor daterade i Torneå den 4 januari 1809. Den ena är rullan över det ordinarie manskapet och den andra över vargeringsmanskapet. Båda beskriver situationen i slutet av år 1808. Vad som hände efter det är en annan sak. Rullor eller handlingar rörande det ordinarie manskapet har uppkommit eftersom kronan stod för några finska infanteriregementens uppehälle genom att betala soldaterna årslön ur skatteintäkterna från hemkallshemman. Denna så kallade kronolön utbetalades i Åbo, Björneborgs, Nylands och Tavastehus läns infanteriregementen. I de övriga infanteriregementena betalades årslönen av roten som underhöll soldaten, så där uppkom inga motsvarande kontoböcker eller avlöningsrullor. Reservtrupperna hade tillgodohavanden i form av så kallade beklädningspenningar. Dessa penningar, jämförbara med en årslön, utbetalades via lantränteriet. Samma slags avlöningsrullor finns också i Finlands Riksarkiv. Men hur är det med förluster i kriget? Man kan jämföra motsvarande rullor i Sveriges Krigsarkiv och i Finlands Riksarkiv. I tabell 1 kan man se att dessa handlingar kompletterar varandra. De handlingar som finns i Finlands Riksarkiv är skrivna för beräkning av årslön efter kriget år 1812 och då var det inte viktigt att veta vad som hände mellan krigsutbrottet och fredsslutet om mannen kom hem eller levde. Årslönen beräknades nämligen per månad, och därför var det viktigast att veta hur många månader mannen hade varit i tjänst. Kanske därför innehåller avlöningsrullorna i Finlands riksarkiv inte alla de uppgifter som finns i avlöningsrullorna i Sveriges Krigsarkiv.
Copyright (c) 2015 Suomen Sukututkimusseuran Vuosikirja
Charta Sigillata -luettelot. Jämsässä, Laukaassa ja Saarijärvellä avioliittoon kuulutetuilta perityn leimaveron tilitysluettelot vuosilta 1733–1748
Ruotsissa määrättiin 1660, että tietyt julkiset asiakirjat, kuten oikeusistuimien päätösten kopiot, testamentit, kauppakirjat, erilaiset valtakirjat, pöytäkirjanotteet ym. tuli kirjoittaa leimapaperille, josta kruunu peri määrätyn hinnan. Itse leimapaperi oli virallisella merkinnällä varustettu paperi, jossa merkintä ilmoitti maksun suuruuden. Kuuluttaminen avioliittoon ei kuulunut alunperin leimaveron piiriin. Valtion rahantarve kasvoi kuitenkin suuren Pohjan sodan aikana siinä määrin, että vuonna 1718 annetun uuden asetuksen selityksissä mainittiin myös avioliittoon kuuluttaminen leimaveron alaiseksi toimenpiteeksi. Leimaveron perintätavassa siirryttiin 1733 alkaen leimapaperipohjaisesta keruusta käteismaksuun, joka suoritettiin suoraan kirkkoherralle tai hänen edustajalleen. Kirkkoherrat puolestaan luovuttivat kertyneet varat seuraavan vuoden ensimmäisessä veronkantotilaisuudessa kruununvoudeille tai heidän edustajilleen ja samalla jättivät allekirjoitetun selvityksen kuulutetuista ja heiltä perityistä maksuista. Juuri näistä selvityksistä, joista usein käytetään lyhyesti nimitystä charta sigillata -luettelot, tässä on kyse. Avioliittokuulutuksesta perityn leimaveron tilitysluettelot häviävät läänintileistä vuoden 1748 jälkeen, sillä leimaveron käteiskeruusta luovuttiin 1. toukokuuta 1748 ja palattiin jälleen leimapaperin käyttöön. Turun rauhassa Venäjään liitetyissä seurakunnissa leimaveron tilitysluetteloita tosin laadittiin vielä tämänkin jälkeen aina vuoteen 1756 saakka, sillä Ruotsin valtakunnassa annetut asetusmuutokset eivät luonnollisestikaan koskeneet Venäjään liitettyjä alueita. Jämsän, Laukaan ja Saarijärven tilitysluettelot löytyvät Ylä-Sääksmäen kihlakunnan tiliasiakirjojen joukosta. Luetteloissa mainitut päivämäärät voivat olla ensimmäisen kuulutuksen päivämääriä, leimaveron maksupäiviä tai jopa vihkimispäiviä. Luetteloiden luotettavuus tosin on jossain määrin kyseenalainen, sillä tilitys- ja säilyneiden vihittyjen luetteloiden vertaaminen osoittaa, että osa löytyneistä luetteloista näyttää olevan puutteellisia.
Teaterhus och lantbruk. Den mångsysslande apotekaren C. J. Wikberg
Carl Johan Wikberg föddes 25.5.1816 i Hattelmala, Vånå socken, som sjätte barnet till bokhållaren Emanuel Wijkberg och hans hustru Anna Gustava Nygrén. Carl Johan inledde sin skolgång i Tavastehus trivialskola, och fick 1830 anställning som farmacielev på Gustaf Adolf Bjuggs apotek i Tavastehus. Efter avlagd farmaceutexamen flyttade Wikberg till S:t Petersburg där han konditionerade på Forsmans apotek. Fyra år senare återvände han till Finland, och 1841 avlade han provisorsexamen. Wikberg grundade Apoteket vid Skillnaden i Helsingfors, som öppnades år 1854 och leddes dess verksamhet fram till 1863. I likhet med många andra apotekare och borgare och handelsmän var han vid sidan av sin egentliga förvärvsverksamhet också engagerad i stadens olika kommittéer och direktioner. Speciellt aktiv var han i det nya teaterhusbolag som 1860 lät uppföra ett nytt teaterhus i sten vid Skillnaden. Wikberg invaldes i teateraktiebolagets direktion och ledde som verkställande direktör bolagets verksamhet fram till branden i maj 1863. Det första stående teatersällskapet i Finland uppsattes på teatern under Wikbergs tid. Wikberg sysslade också med industriell verksamhet, precis om många av hans kolleger; på 1870- och 1880-talen ägde han bl.a. Dickursby oljeslageri, föregångaren till nuvarande Tikkurila Oy. Wikbergs intressesfär sträckte sig dock ännu längre än så. Den senare hälften av sitt liv ägnade han sig främst åt modernäringen, lantbruket. Åren 1859–1876 ägde han Söderkulla gård i Sibbo där han grundade han en jordbruksskola. I egenskap av skolföreståndare, lärare, föreningsaktiv, affärsman och utredningsman arbetade han ivrigt för att befrämja själva lantbruket samt dess binäringar, i synnerhet konstgödslingen, mejeriverksamheten och hemslöjden ända fram till sin bortgång i mars 1886.
Kuhmon ja Nurmeksen Immosten varhaiset sukupolvet
Nykyisen Kuhmon alueelle Katerman Tikkalaan nro 19 asettui 1700-luvun alkupuoliskolla kotivävyksi Paavo Immonen (taulu 1), joka oli lähtöisin todennäköisesti Nurmeksen Ylikylästä vanhempinaan Lauri Immonen ja Valpuri Ikonen. Edeltävänä aikana 1500-luvulla ja 1600-luvun alussa Immosia oli asunut eritoten Savossa. Tarkastelussa olevan sukuhaaran vanhin edustaja Nurmeksessa on Lauri Immonen, joka ensi kerran mainitaan 1666 Saramojärven kylässä talollisena ja joka oli luultavasti Paavon isänisä. Paavo Immosella varttui aikuisikään harvinaisen suuri määrä lapsia, ainakin kahdeksan. Hänen jälkeensäkin suvun jäsenet liikkuivat lääninrajan yli Pohjois-Karjalan pohjoisosan ja Kainuun kesken tuon tuosta. Erkki Paavonpoika Immosen (taulu 2) pojista Juuso muutti kruununtalolliseksi Karhunpäähän nykyisen Valtimon alueelle ja Matti (taulu 3) puolestaan Saramojärvelle, suvun vanhaan asuinkylään. Kuhmon ja Nurmeksen Immoset olivat arvostettuja ja hyvin toimeentulevia jäseniä yhteisössään. Sosioekonomisesti vakaa asema näkyi muun muassa paikallisyhteisön eri luottamustehtävinä. Saramojärven sukuhaara Nurmeksessa kohtasi 1800-luvun puolivälissä pahoja vastoinkäymisiä, kun parhaassa iässään ollut isäntä Erkki Erkinpoika Immonen (taulu 5) kuoli 1850 vain 43-vuotiaana ja hänen asumansa tila päätyi myyntiin kohta seuraavana vuonna. Erkin jälkeläiset asuivat sen jälkeen pienemmillä tiloilla, ja monet heistä päätyivät lopulta tilattoman väestön joukkoon. Paavo Immosta ja hänen jälkeläisiään seitsemän sukupolven ajalta tarkastellaan tässä monipuolisesti eri viranomaisten tuottamien asiakirjalähteiden kautta. Kuopion lääninhallituksen arkistossa olevat kruununtilojen asiakirjat tarjoavat hyvin yksityiskohtaisen ja mielenkiintoisen lähdekokonaisuuden Ruotsin ajan lopun ja autonomian ajan talonpoikaiseen asumiseen ja maatalouteen. Niihin sisältyy myös ainutlaatuista tietoa kruununtilan hallintaoikeuden siirtymisestä henkilöltä toiselle.
Nykyisin Turun kaupunkiin kuuluva Aurajoen Halistenkoski syntyi maan noustessa jääkauden jälkeen vuosien 800─1000 välillä. Kosken ympäristössä on runsaasti pronssi- ja rautakautisia muinaismuistoja ja asutusjälkiä, kuten varhaisin Suomesta tunnettu Ravattulan kirkko. Itse Halistenkoski on suomalaisten koskien mittakaavassa putouskorkeudeltaan vähäinen, mutta sen merkitys suomalaisen teollisuuden historiassa on mittava. Kosken myllytoiminta ja kalastus tunnetaan jo 1300-luvulta, kun Turun piispa ja kirkolliset laitokset omistivat ne. Varsinainen teollistuminen koskella alkoi jo 1500-luvulla, kun katolisen kirkon omistukset koskella peruutettiin kruunulle, joka perusti sinne kalastamon ja tuotantolaitoksia. Turun linnan verkakutomon valkkimylly, jossa kangas käsiteltiin veran määrämittoihin, pystytettiin Halisiin jo 1550-luvulla. Seuraavalla vuosisadalla koski lahjoitettiin Turun kaupungille virkamiesten palkkaukseen ja valkki korvattiin armeijan sotamiesten housuihin käytettyjen pukinnahkojen käsittelyyn erikoistuneella tamppimyllyllä. Kosken teollinen käyttö laajeni 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa, kun sen vuokrasi kaupungilta 50 vuodeksi apteekkari Erik Julin. Hän rakennutti koskelle kokonaan padon ja tehokkaammat tuotantolaitokset. Koskella tuotettiin varsinaisen viljan jauhamisen lisäksi luujauhoa lannoitteeksi ja puusepän liiman raaka-aineeksi, jauhettiin liitua ja värejä maalien raaka-aineeksi, sahattiin lautoja sekä valmistettiin tekovillaa kankaisiin ja käsiteltiin hamppua purjekankaiden raaka-aineeksi. Lisäksi koskella kalastettiin edelleen ja otettiin kylmäkylpyjä saunassa. 1920-luvulla Turun vesilaitos tuli kosken vesivarojen pääasialliseksi käyttäjäksi, sillä suurin osa Turun vedestä otettiin kosken yläpuolelta. Turun vesi otetaan tänään muualta ja vesilaitoksella toimii muun muassa Turun vesilaitosmuseo. Nykyisin koski on ulkoilijoiden, melojien ja kalastajien virkistyskäytössä. Halistenkoski on myös osa Aurajoen kansallismaisemaa ja Turun kansallista kaupunkipuistoa.