Työväentutkimus Vuosikirja on työväestöä ja yhteiskunnallisia aiheita käsittelevä monitieteellinen julkaisu, joka sisältää muun muassa artikkeleita, mielipidekirjoituksia, opinnäyte-esittelyjä ja kirja-arvioita. Julkaisulla on käytössä Suomen tieteellisten seurain valtuuskunnan vertaisarviointitunnus, ja Julkaisufoorumi-luokituksessa (Jufo) se on tasolla 1. Vuosikirja julkaistaan painettuna ja vapaasti saatavana verkkojulkaisuna. Verkkojulkaisu ilmestyy noin kuukausi painetun julkaisun jälkeen. Vuosikirja julkaistiin CC BY 4.0 -lisenssillä vuosina 2019–2022. Vuosikirja julkaistaan CC BY-NC-ND -lisenssillä vuoden 2023 numerosta alkaen.
Usko sivistykseen - Työväen Sivistysliiton perustamisvaiheen sivistyskäsitys
The Workers’ Educational Association WEA of Finland (Työväen Sivistysliitto, TSL) was founded in 1919, a century ago, during a critical period of time: Finland had recently become an independent state, and was recovering from a violent civil war. After the lost war, the labour movement was looking for a new direction, and its future was open. For some members of the labour movement, education was the answer for the future. With professor Väinö Voionmaa in charge, the educational movement became a strengthening part of the labour movement, alongside with the political and economic movement. This led to the establishment of the TSL in 1919. The basis of the TSL was a faith in the power of education. This article analyses this subject, by focusing on the question of how did the founding members of the TSL argue for their outlook of education as the key for the future of the labour movement, the working-class people and the society. The article studies the conceptual history of the word “sivistys” during the early years of the TSL. Special attention is given to the views about the societal meanings of the word sivistys, and the objectives connected to it.
Copyright (c) 2020 Työväentutkimus Vuosikirja
Copyright (c) 2021 Työväentutkimus Vuosikirja https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Työväen Sivistysliitto (TSL) perustettiin 1.9. 1919 työväen yhteiseksi sivistysjärjestöksi. Alusta alkaen jäseninä oli sekä sosialidemokraattien että vasemmistososialistien johtamia järjestöjä. Myös SDP oli jäsen, mutta se ei sanellut TSL:n toimintalinjaa. Sisäinen yhteistyö ei sujunut aivan ongelmitta. Hieman yksinkertaistaen keskeistä oli erilainen näkemys sivistystoiminnasta. Perustajahahmo ja puheenjohtaja Väinö Voionmaa painotti tasapuolista valistusta ja sivistystyötä, kun taas vasemmistososialisteilla (ja illegaaleilla kommunisteilla) korostui usein puoluepoliittisen, herättävän agitaation tarve. Siihen saatiin virikkeitä naapurista, neuvostomaasta. Jako heijastui toiminnassa. Sotavuosien jälkeen jäseniksi tulivat muun muassa SKP ja SKDL. Sisäinen jännite säilyi, osin voimistuen. Oli myös paikallisia kamppailuja enemmistöstä. Vasta kun Kansan Sivistystyön Liitto (KSL) perustettiin vuonna 1964, kahden sivistyssuuntauksen kesken avautuivat todelliset käytännön yhteistoiminnan näkymät. Aikakin oli muuttunut.
Venäjä oli yksi Kansainvälisen Olympiakomitean perustajajäsenistä vuonna 1894. Venäläiset osallistuivat Lontoon olympiakisoihin vuonna 1908 ja Tukholman kisoihin neljää vuotta myöhemmin. Vuoden 1917 sosialistinen vallankumous muutti koko valtion – mukaan luettuna urheilun käytännöt. Vuosina 1918–1921 käydyn verisen sisällissodan ja vuonna 1922 tapahtuneen Neuvostoliiton perustamisen jälkeen valtio pyrki organisoimaan uudelleen koko ruumiinkulttuurin. Neuvostoliittolaisessa ruumiinkulttuurissa ihannoitiin sotilaallista valmiutta, työkuntoisuutta ja urheilullisuutta. Kilpaurheilun suosio kasvoi huomattavasti 1920-luvulla. Vuonna 1928 venäläiset organisoivat mahtavat urheilukisat, Moskovan spartakiadit. Kyseessä oli lukuisia urheilumuotoja käsittänyt työläistapahtuma vastapainoksi Amsterdamissa samana vuonna järjestetyille ”porvarillisille” olympiakisoille. Neuvostoliiton urheilijat osallistuivat kesäolympiakisoihin ensi kertaa Helsingissä vuonna 1952. Olympiakisoissa Neuvostoliitto oli menestyksekäs. Vuosina 1952–1988 neuvostourheilijat saavuttivat 1 010 mitalia kesäkisoissa ja vastaavasti 194 mitalia vuosien 1956–1988 talvikisoissa. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Venäjän urheilijat ovat kilpailleet Kansainvälisen Olympiakomitean lipun alla. Aiemmat neuvostotasavallat ovat osallistuneet kansainvälisiin urheilutapahtumiin itsenäisinä valtioina. Neuvostoliittolainen urheilujärjestelmä on kuitenkin vaikuttanut merkittävästi ei vain Venäjällä vaan myös monissa muissa uusista valtioista. Neuvostoliitossa urheilulla oli merkittävä sija opetusjärjestelmässä ja kansallisen itsetunnon rakentamisessa. Monet neuvostourheilun käytännöt ovat tiiviisti jatkaneet olemassaoloaan myös NL:n hajoamisen jälkeen.
Artikkeli pohjautuu kirjaani Markat, farkut ja sukkahousut (2020), jossa käsittelen laitonta kauppaa, niin sanottua trokausta (ven. fartsovka), jota monet ulkomaalaiset turistit harjoittivat Neuvostoliitossa 1960–1980-luvuilla. Tyypillisiä trokattavia tuotteita olivat länsimaiset vaatteet, joista etenkin monet nuoret neuvostokansalaiset haaveilivat. Artikkelissa analysoidaan sitä, kuinka laiton kauppa sai alkuunsa ja kehittyi, keitä olivat tätä ”bisnestä” pyörittäneet ihmiset ja miten trokaus loppui Neuvostoliiton hajotessa. Leningradissa ja Viipurissa trokaus kehittyi laajaksi ilmiöksi ennen kaikkea suomalaisten turistien ansiosta, joten artikkelissa kerrotaan lyhyesti myös suomalaismatkailun historiasta Neuvostoliitossa 1950–1980-luvuilla.
Neuvostoliitto, 30 vuotta sitten hajonnut
Artikkeli käsittelee Suomen kutomotyöläisten kansainvälistä yhteistyötä 1920-luvulla sekä sitä, miten yhteistyö näkyi vuonna 1928 Hyvinkään lakon järjestelyissä ja jälkiselvittelyissä. Pääasiallisina lähteinä ovat Suomen Kutomateollisuustyöväen Liiton (SKTTL, per. 1906) arkistoaineistot ja järjestöjen omat julkaisut, kuten Kutomatyöläinen sekä liittoa lähellä ollut sosialidemokraattinen Kansan Lehti. Pohjoismainen kutomoteollisuuden edunvalvonta kehittyi ja voimistui 1920-luvulla. Yhteistyön vahvimpia ilmentymiä olivat tarkentuvat, sitoviksi muuttuvat yhteistyösopimukset, joissa liittojen jäsenet sitoutuivat myös merkittävään taloudelliseen tukeen. Jos tarkastellaan pohjoismaisen yhteistyön aktiivisia toimijoita, varsinaisesta ydinjoukosta erottuu ryhmä miehiä, joista osa oli mukana jo 1910-luvun taitteessa ja edelleen 1930-luvun alkaessa. Kussakin maassa oli omat pitkäaikaiset edustajansa. Kansainvälinen tuki konkretisoitui vuoden 1926 sopimuksen jälkeen ensin Norjan kutomotyöläisten ryhtyessä lakkoon ja sitten vuonna 1928 Hyvinkään kutomotyöläisten lakossa. Pohjoismaiset liitot olivat lakon tärkein rahoittaja. Vaikka Hyvinkään lakon tulokset jäivät toivottua niukemmiksi, pohjoismaista yhteistyötä kiiteltiin alan lehdessä, ja pohjoismaiset yhteistyökonferenssit jatkuivat seuraavinakin vuosina.
Koodisanana proletaarinen internationalismi
Yhdysvaltain kommunistisen puolueen pitkäaikainen, suomalaissyntyinen pääsihteeri Gus Hall oli malliesimerkki proletaarisen internationalismin edustajasta. Kansainvälisen kommunistisen liikkeen yhtenäisyys oli hänelle kaikki kaikessa, tosin sillä edellytyksellä, että yhtenäisyys toteutui Neuvostoliiton määrittelemissä puitteissa. Hallin neuvostomielisyys juonsi lapsuusvuosista, kun hän jo alle kymmenvuotiaana poikasena seurasi innolla lokakuun vallankumouksen etenemistä. Opinnot Neuvostoliitossa Moskovan kansainvälisessä Lenin-koulussa vahvistivat nuoren Hallin neuvostomielisyyttä 1930-luvun alussa, ja sitä vahvisti entisestään Hallin johtaman puolueen hänen pääsihteeri kaudellaan Moskovasta saa-ma taloudellinen tuki, jonka käytöstä hän pääsi varsin itsevaltaisesti päättämään. Puoluejohdon kapeakatseinen neuvostomielisyys oli kuitenkin omiaan eristämään kommunistisen puolueen amerikkalaisen politiikan valtavirrasta ja kansalaisjärjestökentästä, ja puolue ja sen pääsihteeri jäivätkin Yhdysvaltain poliittisessa elämässä marginaalisen kuriositeetin asemaan.
Kommunismens svarta bok ja ”vasemmistovaaran” varjo Ruotsissa
Artikkelissa tarkastellaan kommunismin historiapolitiikkaa Le Livre noir du communisme -teoksen (1997) ruotsinnoksen (Kommunismens svarta bok, 1999) ja Forum för levande historian kommunismia käsittelevän opetusaineiston herättämien lukuisien keskustelujen pohjalta. Artikkelin tutkimusaineisto on kerätty pääasiassa Ruotsin kansalliskirjaston (Kungliga biblioteket) digitoiduista sanomalehtikokoelmista, ja haut on tehty artikkelin kohteena olevan kirjan nimellä. Sanomalehtikokoelmaan on myös tehty täydentäviä, konservatiivien kommunismikuvaa tarkentavia hakuja. Artikkelin johtopäätöksenä on, että Ruotsissa on pitkään ja kiihkeästi keskusteltu kommunismista ja että konservatiivit ovat hyödyntäneet tulkintoja kommunismin historiasta niin vasemmistoa kuin liberaalejakin vastaan. Kommunismia tulkitsemalla konservatiivit ovat pyrkineet kyseenalaistamaan myös yleisemminkin vasemmistolaisen politiikan.
Neuvostoliiton hajoaminen on 1900-luvun keskeisimpiä poliittisia tapahtumia. Yksi ratkaisevimmin prosessiin vaikuttaneista tekijöistä oli kansallisuuskysymys – erityisesti Venäjän itsenäisyyspyrkimykset. Neuvostoliiton luhistuminen merkiksi myös suurta käännettä Suomen ulkopolitiikassa. Tässä artikkelissa tarkastellaan Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden muutosta sekä Suomen Venäjä-politiikan muotoutumista vuosina 1990–1992. Tutkimus edustaa arkistolähteisiin pohjaavaa historiantutkimusta. Neuvostoliiton taloudellinen ja yhteiskunnallinen kriisi pakotti Suomea arvioimaan uudelleen idänpolitiikan perusteita ja tavoitteita. Suomi pyrki yhtäältä tukemaan Mihail Gorbatšovia ja hänen uudistuksiaan ja toisaalta rakentamaan yhteyksiä Boris Jeltsinin Venäjään. Artikkeli tuo esiin, että maamme ulkopoliittinen johto pyrki välttämään vaikutelmaa siitä, että Suomi hyödyntää itäisen naapurimaan sekavaa tilannetta ja heikkoutta, koska sellainen toiminta
The Labour Movement’s Archives and Library, Oslo, Norway
Thoughts on Visitor Development at The Workers Museum in Copenhagen
Suomalaiset vapaat toimittajat järjestivät Euroopan ensimmäisen freelancerlakon vuonna 1975. Lakko koski Yleisradio-yhtiötä ja kesti kahdeksan viikkoa. Se oli käännekohta freelancertoimittajille. Heidän ammattiyhdistyksestään tuli jäsenmäärässä mitattuna yhtä suuri kuin vakinaisten toimittajien yhdistyksestä.
Socialist Workers’ Party of Finland, 1920–1923
Suomen sosialistinen työväenpuolue (SSTP) oli erikoistapaus työväenliikkeiden jakautumisessa ensimmäisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen. Monissa Euroopan maissa vasemmistososialidemokraattinen tai sosialistinen ryhmä tai puolue syntyi jo sodan aikana, kun Suomessa työväenliikkeen jakautuminen tapahtui vasta sisällissodan jälkeen vuonna 1918. Suomessa sosialistinen puolue syntyi vasta sosialidemokraatit–kommunistit-jaon jälkeen. SSTP:n läheinen yhteistyö Neuvosto-Venäjällä päämajaansa pitäneen maanalaisen kommunistipuolueen kanssa ja torjuva asenne sosialidemokraatteihin kumpusi sisällissotatulkinnoista, ei maailmansodan aikaisesta käyttäytymisestä. Suomessa se, että SSTP hyväksyi monia Kommunistisen Internationaalin periaatteita, ei aiheuttanut sisäistä hajaannusta kuten Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Ruotsissa ja Norjassa. Sisällissodan voittajien tiukan arvostelun ohella se kuitenkin vaikeutti SSTP:n toimintaa ja johti sen lakkauttamiseen. Puolue lakkautettiin paradoksaalisesti hetkellä, jolloin sen kytkeytyminen suomalaisen yhteiskunnan asioihin oli voimistumassa.
Artikkeli käsittelee ruotsinsuomalaisten siirtolaisten toimijuutta ja representaatiota 1970-luvun alussa teatteria ja teatteritoimintaa koskevan aineiston pohjalta. Suomessa tuotettu negatiivinen, politisoitunut ja tunteisiin vetoava siirtolaisrepresentaatio, jossa passiivinen siirtotyöläinen nähtiin kapitalismin ja Länsi-Euroopan taloudellisen integraation traagisena uhrina, vetosi sekä antikapitalistiseen uusvasemmistoon että rakennemuutoksen koettelemaan Pohjois- ja Itä-Suomen maaseutuväestöön. Tätä representaatiota kyseenalaistettiin ruotsinsuomalaisten piirissä 1970-luvun alkupuolella, jolloin massajärjestöksi kasvaneen Ruotsin Suomalaisseurojen Keskusliiton ajama aktiivinen kulttuuripolitiikka pyrki vahvistamaan ruotsinsuomalaisten työläisten yhteiskunnallista, poliittista ja kulttuurista osallistumista. Samaan aikaan Ruotsin siirtolais- ja vähemmistöpolitiikan multikulturalistinen käänne tuki ruotsinsuomalaisten järjestöjen puitteissa tapahtuvaa omaehtoista yhteisöllistä kulttuuritoimintaa. Vallitseva passiivisen ja alistuneen siirtotyöläisen negatiivinen representaatio pyrittiin korvaamaan siirtolaisten itsensä kollektiivisesti tuottamalla, heidän omiin kokemuksiinsa perustuvalla aktiivisen ja sosiaalisen maahanmuuttajan positiivisella representaatiolla.
Mikä on nationalismin ja sosialismin suhde suomalaisen sosialidemokraattisen työväenliikkeen historiassa? Tämä artikkeli käsittelee tätä kysymystä 1900-luvun alkupuolen suomenruotsalaisen työväestön näkökulmasta. Artikkeli keskittyy ruotsinkieliseen sosialistiseen poliitikkoon Karl H. Wiikiin (1883–1946), joka oli keskeinen henkilö sekä ruotsinkielisessä että kansallisessa suomalaisessa työväenliikkeessä. Artikkeli tarkastelee Wiikiä suomenruotsalaisen työväenliikkeen poliittisena ja ideologisena johtohahmona sekä samalla kansalliskysymysten, luokan ja sosialismin merkitystä sosialidemokraattisen työväenliikkeen historiassa. Artikkeli kysyy, miten kieli yhdistyi etniseen identiteettiin ja etninen identiteetti sosialidemokratiaan sekä sosialistiseen politiikkaan. Yleisemmällä tasolla artikkeli käsittelee etnisten ja kielivähemmistöjen toimintaa työväenliikkeessä. Enemmistöjen historiallisia narratiiveja on mahdollista kyseenalaistaa keskittymällä vähemmistöihin työväenliikkeessä. Artikkeli yhdistää suomalaisen työväenliikkeen monikansallisen historian kansainvälisen työväenliikkeen historiaan, jossa sosialismia ja nationalismia koskevat kysymykset ovat olleet tärkeitä.
Artikkeli tarkastelee sitä, miten ruotsalainen ajatus kollektiivisista palkansaajarahastoista otettiin vastaan Suomessa ja millaista keskustelua siitä käytiin 1970–1980-luvuilla erityisesti sosialidemokraattien ja ammattiyhdistysliikkeen keskuudessa. Alkuperäinen ruotsalainen ehdotus olisi merkinnyt yritysten voitonjakoa työntekijöille ja ammattiliittojen tuloa yritysten osaomistajiksi. Suomessa sosialidemokraatit ottivat vaikutteita ehdotuksesta mutta laativat maltillisemman ehdotuksen yrityskohtaisista yhteistoimintarahastoista. Ruotsalainen keskustelu tulkittiin Suomessa varoittavaksi esimerkiksi liian radikaaleista vaatimuksista, jotka olivat aiheuttaneet vakavia ristiriitoja politiikkaan ja työmarkkinasuhteisiin. Keskusteluissa työnantajien ja porvaripuolueiden kanssa sosialidemokraattien ehdotus muuttui lopulta vapaaehtoisten henkilöstörahastojen muotoon. Käytännössä ne tarkoittivat mahdollisuutta tulospalkkaukseen ja edulliseen osakesäästämiseen niiden voittoa tekevien yritysten työntekijöille, joissa rahastot päätettiin ottaa käyttöön. Lopputulos oli lähempänä porvaripuolueiden ja työnantajien perinteisiä näkemyksiä kansankapitalismista kuin sosialidemokraattien ajatusta taloudellisesta demokratiasta, jolla palkansaajarahastoja oli alun perin perusteltu.
Tarkastelen tässä artikkelissa kolmikannan ja siihen liittyvien valtasuhteiden näkökulmasta sitä, miten ja miksi työn vastaanottovelvollisuutta laajennettiin vuoden 1984 työttömyysturvalaissa Suomessa. Käytän lähteinä työttömyysturvauudistukseen vaikuttaneita asiakirjoja vuosien 1971 ja 1984 väliltä. Täydennän kuvaa Helsingin Sanomien uutisoinnilla ja työmarkkinajärjestöjen arkistojen asiakirjoilla. Kyseessä on laadullinen tapaustutkimus pitkittäistutkimuksellisella otteella. Työttömyysturvassa siirryttiin aiempaa velvoittavampaan tulkintaan alueellisesta liikkuvuudesta ja ammattisuojan kesto yhtenäistettiin lyhyemmän keston mukaisesti työttömien aktiivisen työn vastaanottamisen varmistamiseksi. Vuosien 1971–1984 aikana työttömyysturva ei ollut sidottu työllisyystöihin eikä turvan saaminen edellyttänyt liikkumista työn luokse. Vuoden 1984 työttömyysturvalakia voi pitää paluuna vanhaan työlinjaan. Toisaalta se sopii yleiseurooppalaiseen malliin, jossa sosiaaliturvan vastikkeellisuutta ryhdyttiin lisäämään. Esitän, että työttömyysturvalain lopullista muotoa selittävät työmarkkinajärjestöjen vaikutusvalta lakiin ja kasvava sosiaaliturvan kritiikki.
From Democratic Socialism and Rational Planning to Postmodern Identity Politics and Market-Orientation
Artikkelissa pureudutaan Ruotsin sosialidemokraattisen työväenpuolueen (SAP) ja Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) aatehistoriaan. SAP:lle ja SDP:lle oli leimallista suunnittelu-usko, joka sai vaikutteita austromarxismista. Suunnittelu-usko merkitsi niiden kohdalla pyrkimystä optimoida tuotannollisen toiminnan yhteiskunnalliset kustannukset talouden demokraattisen rationaalisen sääntelyn avulla. Tällainen pyrkimys alkoi saada kannatusta SAP:ssä ja SDP:ssä 1920-luvulta lähtien. Suunnittelu-usko oli sopusoinnussa demokraattisen sosialismin idean kanssa, joka oli myös osa SDP:n ja SAP:n identiteettiä. Demokraattinen sosialismi ei merkinnyt puhtaasti reformistista suhdetta kapitalismiin vaan yhdistelmää kautskylaista sosialidemokratiaa, funktionaalista sosialismia ja loogista empirismiä. Tämä täydentyi 1980-luvulla ohjelmatasolla positiivisella asenteella sekataloutta ja markkinoita kohtaan. Työväenluokkaisen identiteetin jälkimoderni hajaantuminen 1900-luvun lopulla näkyi SAP:n ja SDP:n politiikassa markkinauskon vahvistumisena ja marxismin hylkäämisenä.
Yhteiskunnan muutoskiito haastaa työväentutkimuksen
"Kaikkein tärkeimpiä etuja..." - Havaintoja työväenliikkeen suhtautumisesta oikeusavun järjestämiseen
This article examines the Finnish labour movement’s attitudes towards legal aid in the beginning of the 20th century. Internationally, industrialisation and urbanisation in the 19th century gave new momentum to reorganising legal aid. In Finland, legal aid was first established in the 1880s when Helsinki appointed an advocate for the poor. Around the turn of the century, workers’ newspapers wrote critically about the poors’ advocates who were employed by the municipalities and who they felt did not always treat workers appropriately. Papers also gave examples from other countries where workers’ associations had organised legal aid for their members. In the 1910s, the Social Democratic Party and the Finnish Trade Union Federation founded a workers’ law office providing legal aid free of charge. In addition, some private law firms were established calling themselves “workers’ law firms”. The developments of the early 20th century show how the workers’ movement actively tried to take the legal aid into its own hands.
Eturistiriidat ja suunnittelu Mauno Koiviston yhteiskuntapolitiikassa
Mauno Koivisto’s political thought provides an interesting perspective to the relationships between social conflicts and knowledge-based planning in Finland. Elaborating his own experiences as a soldier, worker, sociologist and political activist, Koivisto found conflicts as a permanent and necessary part of society. In his view, the future was insecure, open and controversial. The political making of the future was a process of compromises between divergent interests and objectives. By means of rational public policy, based on empirical knowledge, one could settle the tensions between different policy areas and cope with unintended consequences of intentional policies. Rational public policy would identify and break vicious circles, and prevent dangerous conflicts. However, it should not be based on a pre-defined truth nor on an ideal of social harmony.
The main aim of the study is to investigate the current role and future perspectives of the sports clubs of the Finnish Workers Sport Federation (Suomen Työväen Urheiluliitto, TUL) by two online surveys made in 2005 and 2018. The response rates were 23 % and 25 % (n=257 & n=200) of the clubs. According to the surveys, the working-class ideology is being replaced by an ideology of well-being, which signifies physical activity, health and equality. To activate children and youth was and will be the most significant task of the clubs, which clearly points out the strategic orientation of the clubs. The main financial assets of the clubs were volunteers, and direct and indirect support from the clubs. The main threats to the clubs were decrease of volunteers, members and financial support, and increase of the fees of the facilities. The close connection between the clubs and public sector is important for the clubs, and the clubs would like to develop this cooperation further. For the success of the main organization of the clubs, the TUL, the cooperation between the national, regional and local levels is needed, and specific attention has to been given to grass root level actors, the sport clubs.
TUL - satavuotias, joka karkasi ikkunasta mutta ei kadonnut
[The article is based on the book by the author, TUL liikuttaa, kasvattaa, vaikuttaa. Suomen Työväen Urheiluliitto 1919–2019. Suomen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2019.] The Finnish sports movement was divided in two as a consequence of the Civil War in 1918. Worker athletes who had fought on the Red side were expelled from The Finnish Gymnastic and Sport Federation (SVUL) after the war. Hence, in January 26, 1919, The Finnish Workers Sport Federation (TUL) was founded by 56 workers’ sports clubs. What is the reason for the TUL, as one of the few traditional people’s movements in Finland, reaching the age of 100 years? Most importantly, the sense of belonging to a community was traditionally considered important among workers. As long as there was a vivid working-class culture in Finland, sports were an essential part of life in the workers’ communities. Workers’ sports clubs formed a versatile school of life in which young people learned much more than only sports and gymnastics. The club activities were based on the rules of organised democracy, and they helped young people to understand the value of cooperation, respect for others and participation in society. The TUL’s role has been manifold; it has got people moving, brought people up, and influenced the sports politics. Many of the original political, educational and social values of the TUL are still actual today. The most important is the promotion of equality between different population groups through sports.
Työväentutkimuksen haasteet 2020-luvulla
Työväenhistorian mahdollisuuksia ja haasteita 2020-luvulla
Lyhyt katsauspuheenvuoro työväenhistorian näkymistä
The Workers´ Educational Association WEA of Finland (TSL) was founded on the first of September 1919 in Helsinki. The real founding father was professor Väinö Voionmaa, a member of parliament. The first secretary for the organization was found a couple of weeks later in Turku: chief editor of a local labour newspaper, Hjalmar Eklund (1880–1937). Eklund became a student in 1899, and he graduated as a Master of Arts in 1903. Later in his life, he studied mathematics and philosophy in Göttingen and Leipzig. He worked as a school teacher of mathematics and natural sciences, and he was active in a social democratic youth club in Turku. During the Civil War in 1918, Eklund took part in the Red government of Finland. As a consequence, he was sentenced to prison after the war. In the late autumn of 1918, he was released conditionally. He was not allowed to continue as a teacher. When Eklund was asked to become the first secretary of the TSL he first hesitated, but then he took up the post. He supervised the small office with an eager, friendly and hearty attitude. Besides his post in the TSL, he was also known as one of the most important figures in Finland in mathematical logic. He resigned in October 1926 from the TSL and moved back to Turku where he worked as a mathematician for an insurance company.